Bara en varelse har anpassat sig
till alla miljöer på jorden.
Den varelsen är vi.
Vi använder vår påhittighet
för att överleva i vildmarken.
Långt bort från stadens ljus.
Ansikte mot ansikte med naturen.
Ni tittar på "Human Planet".
Överallt i världen har vi
tampats mot naturens utmaningar.
Vi har skapat
våra drömmars miljöer.
Utformade av oss, för oss.
Höjdpunkten av människans
fantasi och uppfinningsrikedom.
Här tror vi människor
att vi inte har några övermän.
Vi driver ut
den natur vi inte vill ha...
Herregud!
Och importerar det vi vill ha.
Men naturen
är inte enkel att kontrollera.
Kan vi verkligen bemästra naturen
i storstadsdjungeln?
Och bör vi försöka?
STÄDER-ATT ÖVERLEVA
STORSTADSDJUNGELN
Dubai är
den ultimata, moderna staden.
Välordnad,
tindrande och skinande ren.
Som ett tempel över vår påhittighet
reser den sig i öknen.
Men det finns ett hot i luften.
Duvor.
Tusentals av dem smutsar ner,
och Dubai tycker inte om det.
En man kan erbjuda hjälp.
Araberna kallar honom Al Hurr.
Han heter David Stead.
Han ska hålla Dubai fritt
från duvor med hjälp av falkar.
En urgammal arabisk lösning
på ett modernt, urbant problem.
Rovfåglar jagar, och falkar
är specialister på att jaga fåglar.
De fångar bara andra fåglar.
Därför är duvor mer rädda
för falkar än för andra rovfåglar.
En duva som aldrig sett en falk-
- har en medfödd rädsla
för silhuetten av en falk.
Han arbetar åt Dubais topphotell
med pilgrimsfalken Nimr.
Nimr är tre år.
De blir vuxna när de är ett år.
Hon är rätt vuxen, men har
fortfarande mycket att lära.
Hon är nog den kaxigaste i gruppen.
Hon är självsäker,
och vet vem som bestämmer.
Jag försäkrar att det inte är vi.
Stadsduvorna skadar byggnaderna.
Spillningen
fräter sönder krom och sten.
Varje fågel kan producera
12 kilo avföring om året.
Men Davids mål
är inte att döda eller fånga dem.
Han ska skrämma bort dem,
och Nimr älskar jakten.
Hon är ju pilgrimsfalk,
den snabbaste i luften-
- och kan anfalla i 280 km/h.
Efter jakten måste han få
tillbaka henne. Det är knepigt.
Hon är extremt nyfiken.
Det är jobbigt för mig-
- för jag mister kontrollen över
henne när hon ser nåt roligt.
Men det finns alltid en väg till
falkens hjärta: En kycklingmiddag.
Tack vare David och Nimr
är Dubais hotell fria från duvor.
Ingen vill att duvbajs
ska förstöra den dyra utsikten.
Ibland krävs en modernare lösning
för att jaga bort vilda djur.
Polisinspektör Stan Schumaker
ska ut på uppdrag.
Han arbetar i Estes Park,
i Colorado.
Varje dag patrullerar han
på ett ovanligt polisfordon:
En segway.
Hans jobb är att
hålla gatorna fria från problem.
Problemet här
är stort, och taggigt.
När hjortarna kommer
är det svårt att vara i staden-
- från juni till början av oktober.
Varje sommar
invaderas staden av hjortbockar.
Schumaker ska se till
att invånarna kan leva som vanligt.
Inte så lätt så här års.
De ser fridsamma ut-
- men en hjort väger 300 kg, kan bli
3 m långa och hornen är dödliga.
De är överallt i staden,
dalen är full av hjortar.
Det kan vara
mellan 5 och 1500 hjortar.
Hindarna älskar gräset i staden.
De lever här året om.
Vi har två golfbanor,
och de älskar det gräset.
Bockarna är bara på besök,
och det är inte för golfens skull.
Grabbarna är åter i stan
för att göra bara en sak:
Festa med andra ungkarlar.
Bockarna slåss om hindarna,
och kan vara väldigt farliga.
Men fler än hjorten
orsakar problem.
Schumaker
måste även kolla turisterna.
Många turister
vet inte att det är vilda djur.
Det är knasigt,
men de tror att djuren är tama.
Man muckar inte med en sur hjort.
I vilda västern på 2000-talet-
- har sheriffens vita hingst
ersatts av en stor segway.
Hjorten gillar den inte.
Det kan bero på rörelsen-
- för jag rör mig inte som vanligt.
Jag kommer fram snabbare,
och det gillar inte hjorten.
Det har varit
en bra dag för Schumaker.
Han har jagat bort bråkmakarna.
Men alla inkräktare i staden
går inte lika lätt att jaga bort.
Några städer plågas av djur
lika sluga och förslagna som vi.
Jaipur - en av Indiens
snabbast växande städer.
Här är rån och stölder vardagsmat.
Shakuntla, en säljare på marknaden,
terroriseras av gatugäng.
Och det är inte
killar från trakten.
De bryr sig inte om nån.
De är väldigt aggressiva.
Vi är rädda för dem.
Hon måste möta dem varje dag.
Det är ett skrämmande gäng.
Rhesusmakakerna sitter på hustaken.
Ett bett av hörntänderna
kan orsaka hemsk skada.
Aporna angrep en kvinna.
Hon måste åka till sjukhuset.
Jag vet inte
om hon fortfarande lever.
För aporna är storstadsdjungeln
lättare att leva i än den riktiga.
Som vi,
kan de vara smarta och slipade.
Jaipurs tempel och gator har
oändligt många fickor att tömma.
Favoritstället är matmarknaden.
Frågan är om Shakuntlas stånd
kan stå emot apornas ofog?
Anfallet anförs av
gängledaren, en alfahane.
Aporna jobbar som ett
samordnat lag, och väjer undan.
De anfaller från alla håll, och
de mindre distraherar Shakuntla.
De djärvare hanarna tar bytet.
Livet på Jaipurs gator är hårt-
- men när fienden skyddas av
en gudom kan man inget göra.
Aporna är heliga
för apguden Hanuman.
Hanuman är vår gud.
Han är en gud
och de är hans skapelser.
Han säger åt dem att äta.
Jag går hem tomhänt.
Apor kan vara
en plåga på marknaden-
- men det pågår ett större krig
under gatorna i alla städer.
Några arter hotar vår dominans
över vår egen storstadsvärld.
Jeff och Junior spanar,
på jakt efter dödsfiender-
- på Manhattan.
Jag jobbar på natten som
skadedjursutrotare i New York.
På dagen jagar man vägglöss.
Vi tar råttor,
och kackerlackor på restauranger.
När kan vi sätta i gång?
Jag vet inte.
De sa runt midnatt,
men har inte stängt än.
Jag kan berätta vad jag gör,
men vi försöker vara diskreta.
Folk ska inte tro att de äter bland
råttor, men de finns överallt.
Råttor gillar också god mat,
men de lämnar ingen dricks.
De lämmar avföring och sjukdomar.
Ingen erkänner att New York
har ett stort råttproblem.
Därför sköts jobbet på natten.
Det blir mycket sopor.
Vi slarvar, slänger dem på gatan-
- och lämnar köttrester överallt.
Det är som en buffé för dem.
I kväll
gillrar de fällor i Chinatown.
Oj.
Allt väl?
En till av de här.
En till.
Oj.
Hur kan man gå ifrån krogen så här?
Titta här.
Titta på alla saker.
Sushi, ris och nudlar...
Råttor äter allt,
från chop suey till ätpinnarna.
Vi går in på natten,
när gästerna har gått hem.
Då tror råttorna
att det är fritt fram.
En timme efter stängning
är festen i full gång.
Där är han. Där, där...
Där. Ser du honom?
Han smiter ner. Där, i hålet.
Han drack kaffe.
Det är det sista han behöver.
Otroligt.
Därför äter jag inte hämtmat.
Jo, det gör du.
Vi går ner i källaren.
Försiktigt, det är halt.
Det är värre i källaren.
Titta i taket! Jag har aldrig
sett det. Där, bakom dörren.
Kackerlackor.
Det här är professionell utrotning.
Har du sett källaren?
Vad finns där?
Gamla hus har hopbyggda källare,
så råttorna kan flytta sig osedda.
Vad äckligt, det droppar överallt.
Vi försöker vara tysta
så vi hör aktiviteter...
Hör du? Ljud av tassande steg.
Små fingernaglar.
Ja. Där borta.
Titta där. Det går rakt in till...
Jag kan se köket!
Kampen pågår hela livet.
Det finns minst en råtta
per person i New York.
Det blir nästan
nio miljoner råttor.
Vi är inte i närheten av
att vinna kampen mot råttorna.
Jag vet inte
hur vi ska kunna stoppa dem.
De använder alla apparater de har
i kampen mot skadedjuren.
Det här är...
Lyssna. Folk har ingen aning om
vad som händer här.
De äter här i morgon.
Halva priset hela dagen.
Ja... Ja, inte konstigt.
Ett dygn senare är de tillbaka
för att se hur många som dött.
Hej, kompis.
Råttfällan fungerade...
Han är gullig.
Liksom klistermattorna...
Den här ruttnar.
Och giftet.
Vad stor han är.
Han är död.
Han verkar ha kämpat.
Titta på tänderna.
Vad väger den?
Jag blir trött i armen.
Det är grymt.
Ännu en natt i kampen
mot våra eviga fiender.
Vi kan gå i väg
med påsar med döda saker.
Jag tar en påse från restaurangen,
så folk tror att jag tagit med mat.
Och det blir värre.
Det finns andra små varelser som
drar nytta av tätbefolkade städer.
De utnyttjar oss
på mycket närgångnare sätt.
De närmar sig
epidemiska proportioner.
De äter inte bara vår mat,
som råttor, utan av oss.
Londonbon Carol Anderson
har de oönskade gästerna hemma.
Har du några bett nu?
Menar du de här?
Ja, betten du hade här.
Du har väl röda märken kvar?
Var i ditt rum är de?
Vid sidan av sängen.
Det menade jag.
Och de klättrar på väggarna.
Irriterande parasiter
som bara kommer fram på natten.
Så där. Hopp i säng.
God natt. Sov gott. Låt inte...
vägglössen bita.
Hoppas de inte gör det.
Vägglöss är blodsugande insekter.
De lockas av
koldioxid, värme och kroppslukt.
De gillar rena, varma hus.
De livnär sig bara på människoblod.
De är så många,
och det är skrämmande.
De strömmade upp till taket
fulla av blod, så de har ätit.
Jag vaknade på morgonen
och tittade upp. Det var hemskt.
Carol anlitar
den bästa vägglössexperten.
Labradoren Charlie,
assisterad av sin tränare Adam.
Soffan verkar vara värst.
Det är många insekter...
Charlies näsa är
44 gånger känsligare än vår.
Han kan nosa upp vägglössen.
Sök.
Om han hittar dem
har han lärt sig att sitta.
Duktig pojke, Charlie.
Det är allt Adam behöver veta.
Vägglössen blir alltfler.
De följer med när vi reser runt-
- och finns i möbler,
som Carols soffa.
Jag avskyr dem, men
beundrar dem också. De är otroliga.
Det gör saken äckligare,
för det är vad jag kämpar mot.
Men Adams sprej och Charlies nos
blir för mycket för insekterna.
Det här är en inkräktare
som ingen vill bo ihop med.
På några platser har man
lärt sig att utnyttja inkräktarna.
I Fez i Marocko, som i Dubai,
har man problem med duvorna.
Men i stället för att jaga bor dem,
bjuder folket i Fez in dem.
Nordine har byggt ett bo
för duvorna på taket.
Vinden är bara för vilda duvor.
Jag har olika korgar
åt dem allihop.
De har det bra här.
Annars kom de inte tillbaka.
Han är inte bara en stor djurvän.
Duvspillningen
är viktig för lokalindustrin.
Nordines vän Tami
har kommit för att köpa lite.
Jag har lite åt dig...
Titta.
Det här blir bra
när du blandar det med vatten.
Är det allt du har?
Ja.
Tami arbetar på garveriet. Fez är
centrum för Marockos skinnindustri.
Skinnet är känt för sin mjukhet.
Spillningen är en hemlig del.
Det här är
det viktigaste stadiet i processen.
Spillningen innehåller ett enzym
som äter proteinet i djurskinnet-
- och gör det mjukare.
Skinnen ligger i blöt i tre dagar,
Tami bearbetar dem med fötterna.
Det kan vara
världens mest illaluktande jobb.
När jag lägger i spillningen
luktar det lite-
- men snart luktar det riktigt illa.
För Tami är det värt obehaget.
Spillningen ger en mjukhet
man inte kan få med kemikalier.
Om vi inte använder det-
- blir skinnet inte
av bästa kvalitet.
Tack vare duvorna i Fez
får skinnet högsta möjliga pris.
En annan annorlunda stad
arbetar också med en inkräktare.
De mest osannolika arterna
kan visa sig vara till stor nytta.
I Austin i Texas finns i dag 1,5
miljoner veckläppade fladdermöss.
De är väldigt välkomna hit.
För 20 år sen flyttade de till
den här bron i centrala Austin.
Invånarna ville få bort dem.
Flodbåtskapten Mike minns det väl.
De har givit sig i väg,
titta mot trädtopparna till höger.
Många var rädda för fladdermössen.
De oroade sig för rabies-
- eller för att bli sjuka.
Folk bad stadens styrande-
- att man skulle utrota kolonin.
Men fladdermössen
var till nytta för staden.
Vår 24-timmars livsstil gör
att Austin alltid är upplyst.
Det dra till sig
miljontals insekter.
De är snabbmat för fladdermöss.
Varje natt äter fladdermössen
sex ton insekter.
Det blir otroliga
2000 ton om året.
Men de är mer än
bara insektsdödare.
Mike såg fladdermössen
som en affärsmässig möjlighet.
Jag ordnade kryssningar
för att titta på dem.
Det blev populärt. Vi gör det
varje kväll, från mars-oktober.
De har hjälpt mig, jag gillar dem.
Titta upp under bron.
De kommer ut ur sprickorna.
Turisterna ger staden
tio miljoner dollar om året.
De veckläppade fladdermössen i
delstatshuvudstaden är nu skyddade.
Vi vill fortfarande
känna en förbindelse till naturen.
Det har vi kanske alltid önskat.
I Indien tar en grupp människor
hand om djur på ett extremt sätt.
Det har de gjort i århundraden.
Shyam Sunder har räddat en gasell
utanför hans hemstad i Rajasthan.
Mamman har dödats.
Kalven överlever inte utan mjölk.
Shyam tar med henne hem.
I vårt samfund
tar vi hand om gasellkalvar.
Jag har med nåt till er mamma.
Så fort en gasellkalv
kommer till huset-
- blir den medlem av familjen.
De kallar henne Arti.
Lite sandelträ
hedrar hennes ankomst.
Välkommen, Arti.
Kyran, Shyams fru,
har tagit hand om många gaseller.
Gasellen var föräldralös.
Mamman dödades av en hund.
Familjen tillhör en hinduisk sekt
som tillber naturen - Bishnoi.
Shyam ger mjölk till deras tempel,
där det finns fler föräldralösa.
Bishnoi var.
Indiens första miljöaktivister.
De har tagit sina traditioner
från landsbygden till städerna.
De tror
att gasellerna är deras barn.
Därför är Bishnoikvinnorna
oerhört vänliga mot dem.
De ammar de kalvar
som inte dricker ur flaskan.
Går det bra?
Ja då.
Bröstet är bäst, även för gaseller.
Jag måste se till
att den får mjölk.
Den dricker ingen annan mjölk.
Alla gör så här hos oss.
Gasellkalvarna är mycket heliga.
Efter sex veckor hos sin nya familj
är Arti avvänd.
Hon är frisk och kry. Shyam
kan ta med henne till vildmarken.
Att barn flyttar hemifrån känns
svårt, även för en surrogatmamma.
Arti släpps ut i öknen, där hon
förenas med de vilda gasellerna.
Det kan verka som
en liten, vänlig handling-
- men alla som bor i städer
behöver naturen bortom stadsmuren.
Därför att naturen
föder våra hungriga städer.
Vad storstadsdjungeln behöver,
det får storstadsdjungeln.
I dag bor mer än tre miljarder
människor i städer.
För att föda befolkningen-
- importerar vi flera
miljarder ton produkter året om.
Vi kan hämta det vi önskar oss,
som finns tusentals kilometer bort.
Persikor växer här i Spanien, men
de här importeras från Sydamerika.
Vi konsumerar vad vi vill,
när vi vill.
Vi behöver inte längre äta
lokal eller säsongsbaserad mat.
Och vår aptit är omättlig.
Vi har aldrig varit bättre på
att utnyttja naturen.
Men vi är inte lika bra på
att tackla konsekvenserna.
Masskonsumtion
skapar en enorm mängd sopor.
Bara i Storbritannien skapar vi
100 miljoner ton sopor om året.
Och vi slänger dem utom synhåll.
Men på vissa platser är sophögen
ett hem för de olyckligt lottade.
I Mombasa i Kenya lever folk
av det andra slänger bort.
För Ashe och familjen är
soptippen både hem och jaktmark.
De är dagens jägare och samlare-
- som lärt sig att överleva
på storstadsdjungelns mörka sida.
Vanligtvis när jag vaknar-
- går jag till tippen
och letar efter saker.
Det gäller att samla sånt-
- som flaskor, plåtburkar-
- påsar och plast.
När vi samlat ihop tillräckligt-
- kommer folk och köper det av oss.
Sopbilarna kommer även med mat.
Som linser, majs och bönor.
När sopbilen kommer
gäller det att vara där först.
Ashes man Ali sätter i gång.
Dessa människor
lever verkligen utsatt.
De letar mat åt sina barn
på stadens soptipp.
Mer än hälften av oss
bor nu i städer.
Vi förbrukar naturresurserna
som aldrig förr.
Vi är utan tvekan jordens mest
påhittiga och mäktiga varelse.
Så framgångsrika att vi
plundrar hela världen åt oss.
Men konsekvenserna av vår glupskhet
håller på att bli svårhanterliga.
Pressar vi naturen mot en kris?
Hur ska vi ta oss vidare?
Det finns några få
som verkar gå åt ett annat håll.
En utmaning är att utforma en stad
som är i balans med naturen.
Det här är Masdar, en grön stad.
Den byggs i öknen i Abu Dhabi.
Staden har ritats
av arkitekten Norman Foster.
Jag gillar Masdar-
- för det är världens enda
sanna experiment just nu-
- för att skapa en miljö,
ett samhälle, en ministad-
- som är kol-och avfallsfri.
Det hade varit svårt,
var som helst i världen.
Men att göra det i öknen...
Då måste man nog vara galen.
Masdar får energi från solen.
Den förbrukar inte
en droppe vatten i onödan.
Det behövs inga bensindrivna bilar.
Vi började jobba med naturen,
i form av solfläckscykeln.
Växterna är inte bara kosmetiska,
utan skapar skugga.
Vi bränner avfallet,
och den processen skapar energi.
Det börjar med naturen-
- och sen får teknologin
samarbeta med naturen.
Det är en förnämlig ambition,
som kan förverkligas.
Men utmaningen nu-
- är att förändra hur vi lever
med naturen i dagens städer.
Marknaden
på Union Square i New York.
Här säljs det som odlats lokalt,
ofta på höghusens tak.
Vill du smaka vår honung?
Lokalproducerad.
Honung? Inte?
Är du tillräckligt söt?
Honung? Du gör helt rätt.
Andrew Cotay
är gurun för biodling på höghus-
- och tredje generationens biodlare.
Till nyligen
var biodling olagligt i New York.
Det hindrade inte Andrew.
Jag åkte aldrig fast,
trots att alla visste om mina bin.
Men jag sa inte var de fanns.
Tio dollar. Vill du ha en påse?
Dessbättre ändrade sig New York.
Andrews vill
att alla ska ta del av bina.
I dag står han på en balkong
på Manhattan, med Vivien Wang.
Du får problem med locket,
för det är många bin där inne.
Blås rök på dem.
Andrew är kungsbiet
inom biodling i staden.
Som elev känner jag mig
som honungstrollkarlens lärling.
Vad ser du?
Det är mycket honung här.
Det ser ut som nektar.
Ett ovanligt tidsfördriv
för en advokat.
Mina vänner tyckte det lät kul
att jag skulle bli biodlare.
Men det är fint också.
Vi kan få kontakt med naturen.
Alla behöver mer sötma i livet.
Det är fint
att kunna titta upp mot himlen-
- bort från trafiken, och tänka på
bina som surrar över våra huvuden.
Men det är svårt
att vara en ny biodlare.
Aj, aj... Jag visste inte
att de kunde sticka genom handen.
De sticker mig nu, så släpp.
Det finns nästan tio miljoner bin
på New Yorks hustak.
I Queens är det en särskild dag
för biodlaren Stefanos.
Han skördar sin första honung,
med hjälp av Andrew.
Den är perfekt.
Ja. Titta.
Vi smakar på honungen,
för att vara på den säkra sidan.
Det kommer att smaka så gott.
Herregud...
Det smakar som
karamelliserat solsken.
Det är bara en kvalitetskontroll.
Bin gör honung, de pollinerar
stadens parker och trädgårdar.
Men mest får de New York-borna
att komma i kontakt med naturen.
Många är biodlare för de vill
känna kontakten med naturen.
De bor i höga hus
och går på asfalt.
De åker tåg under marken.
Med en bikupa på taket
får de kontakt med naturen.
De skapar sin mat utan
att skada nånting. Det är fint.
Biodling i New York
räddar inte vår planet-
- men det är
ett steg i rätt riktning.
Det råder ingen tvekan.
Om vi ska fortsätta bo i städer-
- måste vi sluta plundra naturen,
utan att tänka på morgondagen.
Det vi gör hemma och på gatorna
påverkar hela planeten.
Vår civilisations framtid
är avhängig av-
- hur vi återupprättar balansen
mellan naturen och storstaden.
Klarar vi av det?
Det finns tecken
som inger hopp runt om i världen.
Vi vet hur vi ska anpassa oss
till en föränderlig värld.
Den urgamla konsten falkjakt
skyddar Dubai i dag.
Vi kan samarbeta med naturen
för att lösa problemen.
I Indien fick vi fikonträd
att göra levande broar.
Vi använde elefanter för att dra
timmer, utan att förstöra skogen.
Vi kan tänka gemensamt,
och planera framåt.
I Mali tas fisken i denna sjö upp
bara en gång om året.
När vi samarbetar
kan vi uppnå det otroliga.
Alla i staden Djenné
samarbetar för att skydda moskén.
Vi kan vara beslutsamma
när vi möter motgång.
Om vi kombinerar den förmågan
med det bästa av vår påhittighet-
- och våra bästa idéer-
- kan våra städer
anpassas till en förändring.
Vår planets öde
ligger i människans händer.
I tre år har vi filmat människor
över hela världen.
Alla var uthålliga, kunniga
och uppfinningsrika.
Att hålla jämna steg med dem
var en utmaning.
Både team och utrustning
fick bekänna färg.
Att filma på en aktiv vulkan i Java
tog hårt på kameran.
Teamet skulle filma
arbetare i svavelgruvor.
Luften är farlig
för både människor och utrustning.
Jag ska gå dit in
och se vad gasmätaren visar.
Den visar 93 delar på en miljon
och stiger till 194 nu.
Vi är i ett svavelmoln,
jag vill ut.
Det är 40 gånger högre
än vad som är säkert.
Gasen är en svavelväteblandning
som är starkt frätande.
Gasmasker skyddar folk
men inte kameror.
Kameran varnar att signalen inte
når bandet. Huvudet är igensatt.
Svavelpartiklar hade fastnat
på bandhuvudet-
- och det krävdes
öppen hjärtkirurgi.
Så smutsigt.
Efter att ha blivit rengjord
kan kameran jobba en dag till.
Men deras problem är ett intet
mot svavelarbetarnas.
I Suluhavet utanför Borneo-
- filmade kameramannen
Simon Enderby fiskaren Sulbin.
Jag hade modern utrustning.
Sulbin hade kalsonger
och träglasögon.
Vi var ett bisarrt par.
Min scubadykning skulle stämma
med hans fridykning:
Flytkraft, simning, vårt letande
och sen att han fångade fisken...
Allt måste passa ihop.
På tredje försöket stämde allt
och vi var nöjda.
Det här var jättebra. Verkligen.
På Filippinerna filmade vi fiskare
som jagade in fisk i ett stort nät.
Här såg vi hur fisken anpassar sig.
Kameramannen Roger Munn
råkade rädda en fisk till livet.
Han kallade honom Nemo.
Nemo gömde sig i Rogers dyk-
utrustning tills kusten var klar.
Sen kunde han simma hem.
Vi filmade på ställen där folk
aldrig hade sett en filmkamera.
I norra Indien tittade barnen
alltid in i kameran.
För att få bra bilder försökte.
Mark Flowers distrahera barnen.
Jag har aldrig sjungit
i hela mitt liv.
Till hans förvåning
kunde barnen alla barnvisorna.
Blinka lilla stjärna där.
Hur jag undrar var du är.
Fjärran lockar du min syn.
Som en diamant i skyn.
Bravo!
Filmning på hög höjd medför alltid
stora säkerhetsanordningar.
I Centralafrika blev det
än mer komplicerat.
Tim Fogg spände linor för att filma.
Tete, som tog honung från vildbin.
De arga bina gav sig på Tim.
Rök! Rök, fort!
Jag såg ett bi
precis framför ansiktet.
Det var redo att sticka mig.
Det stack genom ansiktsmasken.
Och genom handskarna.
Han fick 30 stick och insåg hur
modig Tete var som samlade honung.
När man filmar folk och djur
kan man inte förutse allt.
På Grönland skulle vi filma
när inuiterna fångade håkäring-
- som lever i de djupa vattnen.
Efter tio dagar blev de glada-
- när de kände att det nappade.
Det var spännande.
Linan gick 800 meter ner i vattnet-
- och nu kände vi
håkäringen i linan.
Där nere har vi
en håkäring på kroken, hoppas vi.
Det här är för kameran-
- och det här för håkäringen.
Det visade sig
att hålet var för litet-
- för deras fångst
var fyra meter lång.
Den går inte genom hålet.
Nej, vi får göra det större.
Att koordinera helikoptrar
med rörelse på marken är svårt.
I Australien skulle tre helikoptrar
koordineras av Susan McMillan.
Två kördes av Ben Tapp
och hans kompis Rankin-
- i en dans med döden
för att driva boskap.
Det är en stor utmaning
med tre helikoptrar. Det är allvar.
Det blir inga omtagningar.
Jag måste filma när det händer.
Det är farliga situationer-
- med tre helikoptrar, fyrhjulingar,
hästar och framrusande boskap.
Det har mest handlat om säkerhet.
Att arbeta på marken är också
farligt - när det gäller kattdjur.
Man ville filma hur Dorobostammen
i Kenya jagade iväg lejon.
Toby Strong erbjöd sig
att gå intill och filma-
- för att vara med där det händer.
Tanken på att lämna bilen
och gå mot lejonen till fots-
- går helt emot
allt mänskligt förnuft.
De här killarna är fantastiska,
de har pilbågar.
Jag har inget annat än en kamera
och en linsduk att skydda mig med.
Jag får fjärilar i magen
när det drar ihop sig.
När lejonen var lokaliserade
gick Toby med och kollade på dem.
Att gå mot det täta buskaget där
lejonen fanns, det kändes i nacken.
Nackhåren reser sig.
Det känns att de tittar på en.
Men man känner sig levande,
det är magiskt.
Ta en promenad i lejonmarker
innan ni går till jobbet.
Det ger er nya perspektiv.
Utan det fina samarbetet
med dem vi har filmat-
- hade den här serien
aldrig blivit av.
Deras kunskaper
är betydelsefulla för alla-
- som delar livet på vår planet.