Bara en varelse har lyckats anpassa
sig till jordens alla miljöer.
Den varelsen är vi.
Överallt använder vi vår påhittig-
het för att överleva i det vilda.
Långt från stadens ljus. Ansikte
mot ansikte med den råa naturen.
Det här är människans planet.
Människan har alltid dragits
till floder.
Floder finns i alla miljöer.
De ger oss det vi behöver:
Färskvatten...
mat...
och färdiga transportleder.
Men det floderna ger oss
kan de även ta ifrån oss.
De kan svämma över,
frysa till is...
och ibland försvinna helt
och hållet.
Floderna tvingar oss
att ta stora risker.
Här är överlevnadshistorier
från jordens mest nyckfulla miljö.
FLODER-VÄN OCH FIENDE
Det är regnperiod vid Mekongfloden,
Sydostasiens största flod.
Och den svämmar över.
Mellan Kambodja och Laos skapar
strömmen världens bredaste fors.
Khonefallen är bra att fiska i,
men samtidigt väldigt farliga.
Det vet Sam Niang, en fiskare
från trakten, alltför väl.
Nätet är farligt för mig.
Om jag kastar det på fel sätt
kan jag dö.
Jag är rädd
att vattnet drar ner mig.
Jag har ju ingen här
som kan rädda mig.
Fisken som vandrar fastnar här
i väntan på att ta sig uppströms.
Sam Niang riskerar livet
för att fånga den.
Han har en familj på sju
att livnära.
Han börjar med att fiska
från flodkanten nära sin bostad.
Med monsunregnen blir Mekong-
floden 20 gånger större än vanligt.
Det blir mer fisk, men den
är mycket svårare att fånga.
Jag är rädd att jag ska halka
på de regnvåta klipporna.
Klipporna är täckta av hal gegga.
Man måste gå försiktigt.
Efter morgonen
är nätet fortfarande tomt.
Det finns ett annat alternativ:
En ö mitt ute i forsen.
Men för att komma dit
måste Sam Niang riskera livet.
Under torrperioden satte han upp en
lina av gammalt rep över forsen.
Jag måste vara försiktig
när jag går på linan.
Om jag halkar, så dör jag.
Det vill jag inte,
för mina barns skull.
Så här års är det dubbelt så mycket
vatten här som i Niagarafallen.
Mer än elva miljoner liter
i sekunden.
Han når fram
till sitt favoritfiskeställe.
Strömmarna fångar fisken och snart
har Sam Niangs familj middag.
Även om det finns mycket fisk, kan
han inte bära mer än ett par kilo.
Om han bär mer
kan han tappa balansen.
Idag vann Sam Niang kampen
mot Mekongfloden.
För att familjen ska få mat måste
han kämpa mot den imorgon igen.
Det är inte bara vattnets kraft
som gör floder farliga...
utan även
att de är så oberäkneliga.
Att förstå en flod kan utgöra
skillnaden mellan liv och död.
Zanskardalen är en gömd värld
i Tibets utkant-
- i hjärtat av Himalaya.
På vintern är den insnöad.
Vägarna dit och därifrån
är oframkomliga.
Stanzin måste få sina två barn
till skolan.
Men den närmaste skolan
är 100 km bort.
Den enda vägen dit
är en frusen flod.
Färden tar sex dagar
och är så farlig att den har fått-
- namnet "Chadar", "Istäcket".
De måste stå ut med minusgrader,
laviner och iskallt vatten.
Terminen börjar om en vecka.
Dags att gå till skolan.
Ett läskigt företag
för elvaåriga Dolkar.
Himlen är alldeles klar, Dolkar. Nu
är en bra tidpunkt att ge sig av.
Dolkars fjortonåriga bror Chosing
följer också med.
Familjen gör sig redo för resan.
Har du packat allt, Dolkar?
Ja.
Deras mamma har stickat tjocka
ullsockor som ska värma dem.
Passar sockorna?
Var försiktig, Dolkar.
Men var inte rädd för Chadar.
Kommer du att vara rädd?
Inte om jag är med dig.
Barnen är beroende
av sin pappas mod och färdigheter.
Plugga flitigt-
- och ta hand om dig, älskling.
Det här måste vara
världens farligaste skolväg.
Ha det bra. Förkyl er inte.
Dolkar, Stanzin, var försiktiga.
Våren har börjat smälta floden
i förtid, vilket oroar Stanzin.
Det kommer att bli vanskligt.
Men vi måste komma till skolan.
Man går inte på Chadar
om man inte har väldigt goda skäl.
Jag gör det
så att barnen kan gå i skolan.
Kom. Var inte rädda.
Stanzin försäkrar sig om
att isen bär dem.
När jag slår i isen
vibrerar staven.
Jag känner om isen bär oss
eller inte.
Hans expertis sätts omedelbart
på prov.
Gå bakom mig...
Gå bakom mig hela tiden.
Faran är inte bara under dem.
Det finns ett hot till:
Laviner.
Vad var det som skapade lavinen?
Det är så mycket snö.
Vi får ta den andra vägen.
För en vecka sen dog en man
i en lavin på Zanskarfloden.
Den ovanliga vårsolen ställer till
med ytterligare problem:
Flodens strömmar
har redan smält isen.
Stanzin måste lyckas ta sig
runt hindret.
Vi går antingen härifrån
eller därifrån. Vänta här!
Den enda vägen runt
är en smal hylla.
Kom. Vi kan komma förbi.
Hyllan är knappt 20 cm bred
och snötäckt.
Det är tio meter
till den iskalla floden under dem.
Vid hyllans slut sitter några
metallpinnar de kan klättra ner på.
Chosing klarar sig ner.
Nu är det Dolkars tur.
Kom, Dolkar.
Kom. Sakta, sakta.
Ta min hand.
Kliv här.
Sätt ner den andra foten.
Luta dig mot klippväggen.
Jag är rädd.
Kom hit.
Ska jag kliva här?
Ja. Håll i dig i pinnarna.
De får inte söla.
Det blir snabbt natt och då
sjunker temperaturen till -30° C.
Som tur är vet Stanzin
att det finns en grotta här.
Är dina vantar torra?
Mår du bra?
Ja.
Ta på dig sockorna.
Och ta på dig den här,
annars blir du kall.
Barnen behöver sova.
Den farligaste delen av Chadar
har de ännu framför sig.
Det är inte bara hårt slit.
Men Dolkar
får inte ha kul så länge.
Hon är minst och därför den första
att bli varse kylan.
Hon hamnar på efterkälken.
En liten flicka på en frusen flod
som smälter-
- mellan jordens högsta berg.
Dags för den sista etappen.
Om man trillar i
överlever man bara i åtta minuter.
Gå inte först. Du kan ramla i.
Okej.
Av den smältande isen
är bara en liten hylla kvar.
Vänta här.
Jag går före och ser efter.
Isen är tunn. Stanzin är rädd
att den inte bär dem.
När han går framåt börjar isen
att knaka.
Det är jätteläskigt.
Isen försvagas av Stanzins vikt
så barnen måste våga gå själva.
Dolkar!
Ja.
Kryp sakta på knä.
Håll dig borta från kanten.
Kom sakta.
Isen är tunn, den kan brista.
Dolkar klarade det.
Nu är det Chosings tur.
Den är jättetunn här.
Var försiktig.
Tack vare sin pappas expertis
har barnen överlevt Chadar.
Sex dagar på den istäckta floden.
I staden Leh i Himalaya
tar barnens resa slut.
De skyndar sig till skolan och
hinner nätt och jämnt säga hejdå.
Var flitiga nu, okej?
Ta hand om dig, pappa.
Jag ringer er-
- och jag ska skicka pengar.
Plugga hårt, okej?
Stanzin måste nu vandra hem ensam.
Flodis som smälter gör det inte
bara svårare att ta sig fram.
Vid islossningen börjar tonvis
med is att flyta.
En potentiell katastrof,
till och med mitt i en modern stad.
I Ottawa, Kanadas huvudstad, blir.
Rideaufloden allas fiende om våren.
Farligast är en gångbro
över ett fruset vattenfall.
Det är en flaskhals
där Rideau-och Ottawafloden möts.
Det är sent i februari
och isen smälter även här.
Isflak riskerar att skapa en damm
som kan orsaka översvämning.
Ett hot från naturen som kräver
en djärv lösning från människan.
Här är isdammsbekämparna.
De ska inte bara förutspå naturen
de måste övervinna den.
Det är flera ton is bakom bron,
upp till en meter tjock.
De måste bryta upp den för att
floden ska kunna flyta fram.
Steg ett:
Att dela upp isen i långa remsor.
Men de får inte plats under bron,
så i steg två-
- använder gruppen
mer tvingande metoder:
Flera hundra kilo dynamit.
Nu!
Mindre bitar flyter nu under bron
och ner i fallen.
Ottawa centrum är tryggt
i ännu ett år.
Världens största floder
är mest livshotande för oss.
De kan bli förödande
när de svämmar över.
Det händer utan förvarning och
det enda vi kan göra är att fly.
I Bangladesh kan tiotals miljoner
stå utan hem-
- när Ganges
och dess bifloder svämmar över.
Floden är så stark
att den ofta ändrar lopp-
- och drar med sig marken
där den flyter fram.
För en månad sen bodde Mohamed.
Jaleel 100 meter från floden.
Idag håller hans hus på
att spolas bort.
Han och grannarna måste flytta
huset på några minuter.
Resten av byborna ser hjälplöst på
medan floden slukar deras mark.
Sydamerikas enorma översvämningar
kräver ett helt års förberedelser.
I Amazonområdet gör sig en mamma
redo för det stigande vattnet.
Jarnia bor vid Rio Negro
i Brasilien.
Det är november. Torrperioden.
Överflödets tid.
Det är så mycket fisk att hon till
och med kan mata floddelfinerna.
Kom!
Kom hit!
Men om ett halvår,
när översvämningen kommer-
- försvinner delfinerna och fisken
in i den översvämmade skogen-
- för att para sig.
Utan fisken blir det en mardröm
att livnära hennes stora familj.
Man måste planera för att överleva
och Jarnia har en plan i fyra steg.
Först samlar hon sköldpaddsägg
sex månader före översvämningen.
Här är ett spår.
Jag har hittat två bon.
Under torkan lägger sköldpaddorna
tusentals ägg-
- som de lämnar
så att de kan kläckas.
Sköldpaddor är en pålitlig
proteinkälla när vattnet stiger.
Så de här äggen är värdefulla.
Väl tillbaka i byn
är det dags för steg två.
Jarnia begraver äggen
i sköldpaddsbarnkammaren.
Ute i det vilda blir många
av äggen uppätna av djur.
Men här är de trygga.
I mars, fyra månader senare,
har 3000 ägg kläckts.
Steg tre: Att släppa ut dem.
Vi blir väldigt fästa vid dem.
Vi blir så glada när de kläcks.
När nån av dem dör blir vi ledsna.
Dags att släppa ut ungarna.
Men överlever så många av dem
att byn klarar översvämningen?
Det är juni
och regnet är som värst.
Floden har stigit sju meter.
Jarnias by har förvandlats.
Skogen är översvämmad och närmsta
mark är sex timmars rodd bort.
Jarnias familj är strandsatt av
jordens värsta årliga översvämning.
Dags för det sista steget.
Jarnia och systern Dora ska
på sköldpaddsjakt.
Jarnias man, Francisco,
täljer spjut som de kan jaga med.
Sen ger sig systrarna ut
på matjakt.
Kommer deras hårda slit
att ge dem mat på bordet?
Till en början
ser det inte så lovande ut.
De nappar inte.
Nej, det gör de inte. Det var svårt
att fånga sköldpaddor idag.
Sen får Jarnia syn på en.
Vi fick den!
Ikväll kommer vi att äta gott.
Hennes förberedelser lönade sig.
Nu kan alla få mat.
Med Jarnias framsynthet klarar
familjen ännu en svår översvämning.
En del flodlevande varelser
utgör ett hot för människan.
Vid Zambezifloden i Afrika-
- lever elefanter,
krokodiler och flodhästar.
Några
av världsdelens farligaste djur.
Josphat och hans bröder har hittat
ett säkert men läskigt fiskeställe.
Där kan de fånga lunch utan
att själva bli middagsmat.
Vi går till floden
från byn där vi bor.
Vi måste gå nästan en mil.
Vattnet flyter fort fram här,
så här bor inga krokodiler.
Krokodiler och flodhästar är rädda
för vatten som är strömt.
Stället de ska till är fritt från
krokodiler, men det finns en hake.
Vi fiskar aldrig ensamma
utan alltid tillsammans.
När vi fiskar delar vi aldrig
på oss ens om det uppstår problem.
Att platsen är så osäker
beror på dess vanskliga läge.
Högst upp på Victoriafallen.
Vi är inte rädda.
Våra far-och morfäder
berättade vart vi skulle gå.
Josphats mod gör att han kan fiska
där inga djur vågar vistas.
Människan kan övervinna över-
svämningar och fiska i vattenfall.
Men ett flodstadium är
så gott som omöjligt att överleva.
När en flod torkar
försvinner allt liv.
Lemagas är kamelherde
i Samburu i norra Kenya.
Här har det inte regnat
på åtta månader.
Det är en allvarlig torka
och floden Milgis har försvunnit.
Lemagas tvingas långt ut i öknen
i jakt på mat till kamelerna.
De är långt hemifrån och
deras dricksvatten har tagit slut.
Vatten är det som är
mest värdefullt för oss i Samburu.
Under torrperioden-
- ber vi till naturens gud
om att få vatten.
Inte ens kamelerna klarar sig
så här länge utan att dricka.
Lemagas vet att det finns vatten
som döljs under flodbädden.
Men hur ska han hitta det?
I Samburu förlitar man sig på
en annan nomadvarelse.
En som oftast färdas nattetid.
Medan Lemagas och kamelerna vilar-
- luktar gigantiska slagrutemän
sig fram längs flodbädden.
Snabeln, alltså elefantens näsa-
- är mycket känsligare
än människans näsa.
Det betyder att den känner
var vattnet är närmast markytan.
Elefanter ska dricka 100 liter
om dagen-
- och kan suga i sig
åtta liter vatten åt gången.
När de har druckit klart
går de därifrån innan dagen gryr.
Nästa morgon följer Lemagas
och kamelerna elefantspåren.
Elefanterna hjälper oss.
När de hittar vatten
lämnar de avföring efter sig.
Vi följer avföringen-
- och hittar vattnet.
Här gick de, så det är vatten här.
Elefanterna
har gjort ett kanonjobb-
- genom att leda oss
till det här vattnet.
Även vid torka finns vatten,
om man vet var man ska leta.
De sjunger sitt tack till gudarna,
och till elefanterna.
Efter några dagar återvänder de
till byn där de har en djup brunn.
Lemagas glömmer inte
den hjälp han fick i vildmarken.
Det första han gör är
att hämta vatten.
Inte bara till djuren och familjen,
utan även till de vilda vännerna.
Vi ställer ut vatten...
till djur som går förbi.
I Samburu tror vi på att ge liv
till alla levande varelser.
Han glömmer inte sina slagrutemän.
Utan dem överlever inte Lemagas
och kamelerna så långt hemifrån.
Över 4000 km därifrån, i Mali-
- tvingar en av Nigers torkade
bifloder en man till ett beslut.
Han heter Ouseman
och är byggmästare i Djenné-
- en gammal stad som enbart består
av lera från floden.
Hans jobb är
att bevara stans moské-
- världens största
och äldsta lerbyggnad.
Den är hjärtat i Ousemans kultur.
Islam är väldigt viktig för oss-
- och moskén är väldigt speciell.
Det här är Ousemans problem:
Varje år kläs moskén in i ny lera
som skyddar under regnperioden.
Nere vid flodbädden blandas leran
med risskal-
- och får sen stå och fermentera.
Men i år har blandningen
ännu inte fått rätt konsistens.
Och regnperioden börjar snart.
Sandstormarna vittnar om
att regnet är i antågande.
Den heliga byggnaden
behöver ett nytt, stormsäkert skal.
Två dagar senare återvänder Ouseman
och Ibrahim till floden.
Är det dags att täcka in moskén?
Leran verkar vara klar nu.
Det är ett stort beslut.
Ryktet sprider sig och alla kommer
för att hjälpa till.
I Djenné har man väntat hela året
på den här speciella dagen.
De inbyggda palmplankorna är till
för att de ska ha nånstans att stå.
Hela staden samarbetar
för att skydda moskén ett år till.
Alla hjälper till
av samma anledning:
För att bli bönhörda.
Det har funnits en lermoské
i Djenné i 700 år.
Byns heliga hjärta,
skapad av flodens lera.
Vårt förhållande till floder
är aldrig lätt.
Deras vatten kan ge oss så mycket.
Men det kan även ta ifrån oss allt.
Vi förblir utelämnade
åt deras nyckfullhet.
Men en kultur har lyckats bli
herrar över sina vilda floder.
I nordöstra Indien leder en enorm
klippa upp till en dold värld:
Meghalaya.
Nästan 2 km upp och utsatt
för monsunens ovädersmoln-
- kan det här vara
den blötaste platsen på jorden.
En gång regnade det 25 meter här
inom loppet av ett år.
Det är världsrekord.
Att bo här
skapar ett ovanligt problem-
- och det handlar inte bara om
att hålla sig torr.
Nästan allt regn faller
under sommarens monsun.
Försiktiga små strömmar förvandlas
till störtfloder.
De blir vilda och oförutsägbara
och nästan omöjliga att komma över.
Harley och systerdottern Juliana
tar fram en listig lösning.
Titta här.
Jag ska lära dig hur man gör.
För 30 år sen planterade Harley
en strypfikus vid flodkanten.
Idag lär han Juliana
hur man tar hand om den.
De trassliga rötterna gör
att flodbanken inte spolas bort.
Du måste vara försiktig
med rötterna här.
Se till att ingen bryter av
eller skär i dem.
Han lär Juliana att lura rötterna
över det som nu är en liten ström.
När de når andra sidan kommer de
att få fäste där.
Det här blir en konstruktion som
överlever vilket skyfall som helst.
En levande bro.
Ett projekt som sträcker sig längre
än ett människoliv.
Därför för Harley sin kunskap
vidare till Juliana.
Titta här.
Jag ska visa hur man gör.
Gör jag rätt nu?
Varje år måste Juliana sköta om
rötterna och göra dem starkare.
Om hon fullbordar bron
blir den en del av pendlarnas väg.
Ett nätverk av levande broar binder
ihop dalarna i Meghalaya.
En del av dem
är flera hundra år gamla.
Det finns
till och med dubbeldäckare.
Den här bron kommer att växa
i 500 år.
Dina barn kommer att använda den.
Och dina barnbarn.
Juliana ska ta hand om den, så den
här unga brons framtid är säkrad.
Hållbar, levande arkitektur...
som kommer att leva och växa
i generation efter generation.
Ett av världens få exempel-
- på hur människan har hittat
en lyckad och naturlig lösning.
Ett sätt att arbeta med naturen-
- för att övervinna de svårigheter
en vild flod kan orsaka.
För vårt flodfilmarteam-
- var Mekongfloden under
monsunregnen en stor utmaning.
Hur fångar man detta skådespel-
- utan att offra kamera, besättning
eller fiskaren Sam Niang?
Khone-fallet är
världens vattenrikaste vattenfall.
Där floden smalnar samlas fisken-
- i en farlig men lönande möjlighet.
Dag ett.
Vi ska filma lokalbefolkningens
ansträngningar att fånga fisk.
Sam Niang har tur.
Han har en egen ö att fiska ifrån.
För att komma till det bästa
stället, riskerar han livet.
I juni, när regnet kommer,
är jag lycklig.
Under regntiden
kan man inte vada över floden.
Bara jag klarar det,
med mina linor.
Det är ett viktigt fångstområde-
- och när fisken kommer
kan bara jag fånga den.
För att kunna filma balansakten-
- har teamet en mojäng på lina-
- som styr kameran elektroniskt.
Den kallas "vajer-dolly".
Den låter oss ta spännande bilder.
Vi kan följa den som går på linan.
Kameran följer honom och tar sen
bilder av det vilda vattnet.
Det är inte lätt att få upp den
ovanför det rasande vattnet.
Det kräver sin specialist.
Vi försöker
få över vajern till dollyn.
Han dansar fram över linorna
som han brukar göra.
Tim jobbar med vajrarna, de andra
filmar forsarna från alla håll.
De filmar i forsarna.
Det tar bara ett par minuter.
Mick O'Shea har farit på Mekong-
floden i hela dess längd.
Han är rätt man
för ett fiskögeperspektiv.
Men han övermannas
av den rasande floden.
Kajaken dras nedströms
av den starka strömmen.
Han återfår kontrollen
efter några nervösa minuter.
Han är i säkerhet men skakad.
Dag tre.
Med nyvunnen respekt för flodens
krafter, stannar teamet på land.
Med en lång kranarm
följer de Sam Niang-
- när han går ut på klipporna
för att kasta nätet.
Över och ner. Och igenom.
Nu är allt klart för dollyn.
Vill du ha den?
Det drar in mörka moln.
Den är på plats,
och himlen öppnar sig. Det är otur.
Man slutar filma av säkerhetsskäl.
När det regnar och blåser hårt-
- är jag rädd att gå på linan.
Jag är rädd att ramla i vattnet.
Ramlar man i vattnet så dör man.
Det kommer några droppar
som hindrar oss från att leka.
Vår elcentral står under vatten.
Vi laddar ner
så vi kan filma i morgon.
Men regnet kan slå ut
datorn och kameran.
Gud vet hur det blir.
Det elektroniska klarar lite regn.
Som vi befarade har vattnet
trängt in i elektroniken.
Vad är det som är fel?
Vi har ingen motor. Den skulle gå
fram och tillbaka på vajern.
Vi får dra den
med en motvikt i stället.
Så gjorde vi förr.
Den gamla tekniken håller i sig.
Just det.
Dag sex.
Jag går och sätter upp kameran.
Underbart.
De har fått vajer-dollyn
att fungera så nu kan de filma.
Ljus, kamera, säkerhetskillar
och Sam Niang måste samarbeta.
Kör!
Den är felvänd.
Okej, Tim.
Nej... Nästan.
Ta tillbaka den.
Kör.
Nej. Fortfarande inget.
Sam Niang ser glad ut i alla fall.
Jag har hjärtat i halsgropen
när han går.
Du ser så glad ut,
jag är livrädd.
Solen kommer fram,
och äntligen fungerar allting.
Ja! Vi har det!
Det var toppen. Tack ska ni ha!
Ja! Vilken lättnad.
Mot alla odds
lyckades filmteamet!