Bara en varelse har gjort sig ett
hem i varje miljö på Jorden.
Den varelsen är vi.
Vi använder vår uppfinningsrikedom
för att överleva i vildmarken...
långt från stadens ljus. Öga mot
öga med den barska naturen.
Det här är "Human Planet".
Djungeln är naturens mest frodiga,
komplexa och gåtfulla skepnad.
Den verkar i alla fall vara frodig.
Men för människor är omgivningen
överraskande fientlig.
Även om stora civilisationer har
uppstått här under historiens lopp-
- har ingen av dem
stått emot tidens tand.
Djungeln tämjs inte och straffar
den som inte följer dess lagar.
Men några vaktar hemligheten
bakom att överleva här.
Det här är historierna om de folk
som kallar regnskogen för sitt hem.
Regnskogarna täcker bara
två procent av jordens yta.
Men de huserar hälften
av alla levande arter.
Många arter lever dock
i trädkronorna-
- där vi inte har en chans
att nå dem.
Det är så svårt att jaga
i trädkronorna från marken-
- att det är en daglig kamp
att få tillräckligt med protein.
Matis-folket i Brasilien
är skickliga jägare.
Men den senaste veckan
har de lidit brist på kött.
Benin är hungrig och fast
besluten att fånga nåt i dag.
Gift från en trädgroda renar honom
och gör honom redo för jakt.
Det gör oss starka och snabba,
så vi kommer ikapp flyende djur.
De droppar även farlig vätska
i ögonen för att skärpa sinnena-
- och fokusera tankarna på jakten.
Flyg fort, lilla fågel.
Spring fort, hockohöna.
Spring fort, vilda hjort.
De kallar på djurandarnas kraft.
Det krävs ett farligt vapen för att
jaga i trädkronorna från marken.
Ett fyra meter långt blåsrör
som har utvecklats i tusentals år.
Vi ärver våra jaktfärdigheter...
från våra förfäder.
Och vi övar i många år
innan vi blir duktiga på det.
Det är svårt att få syn på djuren
i den täta växtligheten.
Så Matis-folket använder hörseln
för att lokalisera bytet.
Och de härmar djurens läten
för att locka dem till sig.
De kan imitera alla tio arter
av skogens apor.
En vrålapa svarar.
Aporna sitter 30 meter upp
i ett fikonträd och äter.
Pilarna repas med pirayatänder
så spetsen bryts av i bytets kropp.
Till skillnad från gevär
är blåsrör nästan ljudlösa-
- och kan avfyras
utan att skrämma aporna.
Benin träffar en, och aporna flyr.
När apan är träffad måste den
övervakas medan giftet verkar.
Den här apan är försvagad. Men den
gömmer sig och måste jagas fram.
De skjuter igen.
Nu sitter den fast i en lian,
så de måste in och hämta den.
Det var en.
Men de har bara börjat.
Benin är en av de snabbaste
och ska fånga flyende apor.
Han skjuter ännu en apa
men träffar den inte.
Benin skjuter igen,
och den här gången träffar han.
Apan stannar äntligen.
Och Benin siktar en sista gång.
Åtta apor.
Det har varit en bra dag.
Men de kommer ofta hem tomhänta.
Jag är glad att kunna komma hem
med kött till våra familjer.
Det är svårt att jaga i träden, så
den mesta födan hittas på marken.
Men det är inte mycket lättare
att hitta föda på skogens golv.
Den här gåtfulla världens komplexa
natur är svår att hantera-
- så de lär sig det från barnsben.
Orlando bor i.
Piaroa-stammen i Venezuela.
Han är som andra barn, men djungeln
har gjort honom självständig.
Om vi inte har nån mat hemma-
- får jag ge mig ut
och jaga med mina vänner.
Deras barndom för dem djupt in
i djungelns undre värld.
Bara två procent av solens ljus
når skogens golv-
- så här finns överraskande
få växter och djur.
Här finns mindre protein
än i en öken.
Och mycket av det är giftigt.
Här finns det inget.
Här är det livsviktigt att kunna
skilja mellan föda och fara.
Det här ser bra ut!
Få varelser har sämre rykte
än den de letar efter.
En fågelspindel lika stor
som en middagstallrik.
Det är världens största spindel.
Inte en vidare aptitretande måltid.
Men man är inte kräsen i djungeln.
Räck mig löven.
Orlando säger att de smakar gott-
- och här måste man kunna
hantera farliga djur.
Piaroa-barn lär sig att jaga
spindlar från fem års ålder.
Och på ett par timmar
kan de fånga nog till en måltid.
Men de ska akta sig både
för de stora huggtänderna-
- och håren de sparkar
mot nån som angriper.
Akta så ni inte
blir stuckna av håren.
Det är obehagligt
att röra eller andas in dem.
Jag blev stucken!
Fånga den!
Orlando har det värst.
Det kliar riktigt mycket!
Men han är van vid obehaget.
Vi äter dem och går och lägger oss.
Fågelspindlar är godast när man
rostar dem som marshmallows.
Håren ska brännas av
så de inte fastnar i halsen.
Och när luften sipprar ut från
lederna och visslar är de klara.
Spindlar låter alltid så.
Min är färdig nu.
Spindlar smakar nästan som krabba
och är läckra med lite kryddor.
Räck mig chilin, Rosana.
Ska Orlando och vännerna överleva
får de utnyttja skogen till fullo.
Djungelfolk är så beroende
av sina omgivningar-
- att de blir en naturlig del
av skogen, med band till naturen.
Få folk lever närmare djuren
än Awá Guajá-folket i Amazonas.
De tar hand om en stor mängd
olika djur från skogen.
Awá-folket är besatt av husdjur.
Och några djur värdesätter de mer
än alla andra.
Som hos Matis-folket utgör aporna
hälften av proteinintaget.
Men relationen till aporna
ger dem mycket mer än mat.
Emwi äter inte bara apor,
hon älskar dem.
Jag älskar att uppfostra apor.
Om de dödar en mamma
tar jag ungen som husdjur.
Husdjur smakar inte gott.
Vi äter bara vilda apor.
Nästan alla familjer har apor
som husdjur.
Det finns åtta aparter i byn.
Awá-folket är ömsinta mot aporna
och ser dem mer som folk än djur.
Emwi är en kärleksfull mamma
både åt sina barn och åt aporna.
Det gör inte ont,
för han är redan tam.
För Emwi och Awá-folket
är amning av apungar-
- en naturlig del hjälpen de ger
åt föräldralösa ungar.
Om jag inte ammar den så dör den.
Det kan verka märkligt att sköta
ett djur som de också dödar.
Men de menar att det de tar
från skogen ska de ge tillbaka.
När våra liv knyts så tätt
till djur och växter-
- blir de oundvikligen
en stor källa till inspiration.
Folket på Papua Nya Guinea är nog
skickligast på att kopiera naturen.
I den djupa skogen visar en
paradisfågelhane upp sig-
- för en ganska färglös hona. Men
hon är inte den enda åskådaren.
Geling jagar paradisfåglar. Han
vill ha de värdefulla fjädrarna.
Vilka vackra fjädrar!
Du är en magnifik fågel.
De eftertraktade fjädrarna
går i arv.
Men ibland
måste skadade fjädrar bytas ut.
Paradisfåglar är så svåra
att fånga att Geling får hjälp.
Peke vill ha stjärtfjädrarna
från Stefanies astrapia.
Han lockar dem till sig med frukt.
I morgon blir en stor dag
för Geling.
Hans klan ska uppträda
vid en festival-
- där hans rykte och byns ära
bedöms utifrån fjäderprakten.
På Sing Sing-festivalen
gäller det att vara bäst klädd.
Och Geling vet att inte en enda
fjäder får sitta fel.
Fjädrar gör alltid folk vackra
att titta på.
Men den här gången
blir jag vackrast.
Både hos fåglar och folk får den
iögonfallande mest uppmärksamhet.
Men Geling kanske överdriver lite.
Jag brukar alltid ha
sex-sju kvinnor i hälarna.
Det är svårt att välja.
Ska man ta alla på en gång?
Eller en kvinna
för varje kväll i veckan?
Sing Sing-festivalen är
världens största maskerad.
Med hundratals stammar är det en
av Nya Guineas största händelser.
Mitt i kaoset lägger Geling
sista handen vid sin dräkt.
När jag har huvudbonaden på
känner jag mig stolt och rik.
I Nya Guinea
visar män upp sin fåfänga.
Varje klan har sin egen stil-
- men nästan alla bär fjädrar
från paradisfåglar.
Både i utseende och parningsdans-
- är likheten mellan människor
och djur tydlig.
De liknar varandra på pricken.
Bägge visar upp styrka
och skönhet med fjädrar.
Det är Gelings tur
att visa upp sig.
Det tar flera år
att samla så många fjädrar-
- och bli känd som en viktig man.
Kopplingen till paradisfåglarna
började för 40000 år sen.
Och den är lika stark än i dag.
Geling har blivit äldre
och har färre kvinnliga beundrare.
Men han fortsätter oförtrutet.
Regnskogens natur påverkar dem
som bor här på många sätt.
Ofta med förbluffande resultat.
Baka-stammen vid Kongofloden
blir inspirerade av skogens ljud.
Vare sig de använder floden
som trumma...
eller djurläten
i sina arbetssånger...
anser stammen att musik är
skogens största gåva till dem.
Men det finns nåt annat som stammen
också värderar högt.
Så högt att de sätter livet
på spel för det.
Tete och Mongonje är på jakt.
Men de jagar inte kött.
Titta, Mongonje.
Det bor bin där uppe.
Titta, bina flyger däråt.
Den grenen högt där uppe.
Det är långt upp,
men min fru vill ha honung.
Åh nej. Är hon arg?
Ja, hon är rasande.
Här är honung flytande guld, och
de gör allt för att få tag på den.
Tete gör en sele av en lian, så han
kan hålla sig fast vid trädet.
Att klättra så här kräver kunskap,
styrka och uthållighet-
- särskilt i den tropiska hettan.
Medan Tete klättrar
gör Mongonje rök av löv-
- för att lugna bina.
Det har gått en timme,
och Tete har nått långt.
Men han har fortfarande långt kvar.
Nyheten om honungen
har spridit sig.
Tetes fru och barn
kommer och ser på.
När man klättrar i höga träd
kan man inte ha fruktan i hjärtat.
Tete har äntligen
nått upp till trädkronan.
Men för att komma längre
måste han lämna selen.
Är man rädd ramlar man ned.
Många av mina vänner har dött
av att göra det här.
Tete vet precis hur farligt det är
att samla honung.
Men Baka-folket menar
att mod är mannens kännetecken.
Och det finns så lite socker här
att honung är den bästa näring-
- som Tetes familj kan få.
Tete är skickligast.
Barnen är inte oroliga för honom.
De är bara stolta.
De säger: "Titta på pappa!"
40 meter upp utan säkerhetslina.
Tete får inte trampa fel.
Och nu börjar bina gå till angrepp.
Han har nått binas bo.
Men han ska ha tag på honungen
innan bina överfaller honom.
Röken hjälper,
men Tete blir stucken ändå.
Äntligen når Tete fram till guldet.
Härligt, det finns
massor av honung!
Den första korgen skickas ned
till Tetes familj.
Inte ens tusentals arga bin
kan hålla dem undan.
Honung smakar gott!
Riktigt gott!
Min man har ett gott hjärta.
Han kommer alltid
med honung till mig.
Tete tar sig tid
att njuta av framgången.
Han har gjort fru och barn glada-
- och fått respekt från stammen.
När man bor i skogen
kan enkla saker vara värdefulla.
Men det är träden som är mest
eftertraktade över hela världen.
Skövling är ett av de största
hoten mot regnskogarna.
Men det finns några ställen där
effekten inte är så destruktiv.
På gränsen mellan Indien och Burma
skövlar man på ett skonsamt sätt.
Bland annat används styrkan
hos djungelns mäktigaste djur.
Det här är Ramprasad, en
fem och ett halvt tons elefanthane.
Och här är Sumir, hans mahout.
Du arbetar hårt, Ramprasad.
Medan det är ljust ska de dra en
två ton tung trädstam ut ur skogen.
Ramprasad är lägrets
största elefant-
- men uppgiften kräver styrka
och kommunikation.
Sumir styr Ramprasad
med över hundra kommandon.
Höger...
Stanna.
Han får kommandon på hindi
och assamesiska-
- men han förstår
lite engelska också.
Och Sumir pratar elefantspråk.
Jag känner av hans rörelser.
Du gamla elefant!
Var inte så barnslig.
Elefanter är både starka
och smidiga-
- och mycket bättre
än maskiner i den här vildmarken.
Det viktigaste är att skogen inte
behöver jämnas med marken-
- för att nå fram till utvalda träd.
Om man körde in maskiner här-
- skulle skogen bli helt förstörd.
Bara fortsätt.
Här behövs inga dyra reservdelar.
Och elefanter drivs med
hundra procent grönt bränsle.
Ramprasad har egen vilja och
måste behandlas med respekt.
Elefanter är väldigt starka.
Många dör för att de inte förstår
sina elefanter.
Elefanter måste tränas
innan de sätts i arbete.
Men de är fortfarande vilda,
så vill man hålla kontrollen-
- får man balanserar order
med empati.
Sumir och Ramprasad når fram
till uppsamlingsstället i god tid.
Det används bara maskiner
när stockarna körs till sågverket.
Men de är inte ute ur skogen än.
Återigen är elefanter
bättre än maskiner.
Det var det. Nu är det dags
för ett välförtjänt bad.
Djunglerna i östra Indien
och Burma är de största i Asien.
De är en fristad för de sista,
friska asiatiska elefanterna.
De här elefanterna
har förlorat sin frihet.
Men den här sortens skogsbruk
säkrar deras överlevnad och hem.
Genom att ingå samarbete med
naturen kan folk leva i djungeln-
- utan att förstöra den.
Men i många regnskogar
finns inte den harmonin.
På bara 50 år har hälften av
världens regnskogar försvunnit.
Så många som hundra regnskogsarter
utrotas varje dag.
Många av dem försvinner
innan de ens har upptäckts.
Och det gäller inte bara
djur och växter.
Vi mister även folkslag
som vi nästan är omedvetna om.
Även i det 21:A århundradet
lever folk isolerade från världen.
Och nästan alla
av dem bor i djungler.
De här enorma skogarna är
den sista platsen på jorden-
- där hela samhällen kan finnas
utan att bli upptäckta.
Man tror att det finns
70 isolerade stammar i Brasilien.
Det är ca två tredjedelar
av de som finns i hela världen.
Jose Carlos Meirelles arbetar
med skyddet av Brasiliens stammar.
I dag hoppas han få se
en av stammarna.
Du måste svänga nu.
Sväng.
Han ska nå fram till dem
innan andra gör det.
Det är vår uppgift
att övervaka området-
- så vi kan vara säkra på
att ingen stör...
och stammarna får vara ifred.
Skogsbruk och gruvdrift
bryter ned skogarna-
- och några nekar till
att det bor isolerade stammar här.
Stammarna riskerar
att bli utplånade-
- som när man slår ihjäl mygg.
Och ingen lär upptäcka det.
Det är bra. Vi är nästan framme.
Meirelles måste ha bevis.
Om folken ska beskyddas-
- måste han bevisa
och offentliggöra deras existens.
En bild på dem har större effekt
än tusen rapporter.
Folk ska se det för att tro det.
Det här är de allra första bilderna
på en isolerad stam.
Tänk att det finns människor
som dem nu för tiden.
Man vet väldigt lite
om deras livsstil och språk.
Och Meirelles hoppas
att det förblir så.
I 40 år har han skyddat isolerade
stammar från omvärlden.
Men det räcker inte
att låta dem vara i fred.
Deras framtid hänger inte på dem
utan på vårt samvete.
Om illegala gruv-eller
skogsfirmor kontaktar dem-
- riktar de inte bara kameror mot
dem. De skjuter dem med vapen.
Med en zoomlins kan de filmas
på en kilometers avstånd-
- så att de störs minimalt.
Meirelles tror att ju mer folk vet
om att stammarna är här-
- desto bättre kan
man skydda deras livsstil.
De här människornas existens
är viktig för mänskligheten.
De påminner oss att det är möjligt-
- att leva på ett alternativt sätt.
De är de sista fria människorna
på planeten.
Människor har överlevt här
genom att vara en del av skogen.
Men den anpassningen gör dem
sårbara i en föränderlig tid.
De äger en förmögenhet i kunskap
och färdigheter-
- som gör det möjligt för människor
att leva i naturen.
Och få människors existens
är så tätt bunden till regnskogen-
- som de isolerade stammarna
i västra Papua Nya Guinea.
Korowai-stammen är så anpassade
att de har flyttat upp i träden.
Den här klanen bygger ett nytt hus.
Men det är inget vanligt hus.
Byggmaterialen hittas på plats.
Och de arbetar fortfarande
med stenåldersredskap.
Det är ett ambitiöst projekt.
Planen är att bygga det nya huset
35 meter upp i ett träd.
Det är bra att de har valt ett
järnträd, skogens starkaste träd.
Först bygger de en stege
upp till trädkronan.
De här stammarna är de enda
i världen som bor uppe i träden.
Och det gör de av flera orsaker.
Det skyddar dem mot översvämningar
och stickande insekter-
- och mot angrepp från fiender.
Men först och främst
visar det deras skicklighet.
Ju högre huset är placerat,
desto mer prestige ger det.
Visst är Korowaierna speciella, men
en hantverkare är en hantverkare...
Det är skönt med rast.
Vi röker. Vem har eld?
Ta det lugnt!
Faller vi ned dör vi.
Som en av klanens bästa klättrare
leder Wayo det farliga arbetet.
Vi binder ihop dem här.
Skär av grenarna där och där.
Men var försiktiga.
Ja, trädet är högt. Vi aktar oss.
De avsmalnade grenarna gör huset
mer stabilt i blåsväder.
Faller man ned
är det en säker död.
Men Korowaierna är vana vid
att klättra i trädtopparna.
Jag har bara hört om en person-
- som dog av ett fall
från ett trädtoppshus.
Medan huset byggs upp
faller fler träd ned.
Men de måste fällas
i rätt riktning.
Det är intensiv aktivitet
på byggplatsen.
Regnperioden börjar snart,
och de har taket kvar att bygga.
Alla hjälper till,
så de blir färdiga i tid.
När vi bygger ett trädtoppshus...
kommer grannarna
och hjälper oss.
Sen hjälper vi dem nån annan gång.
Taket täcks med sagopalmblad-
- och golv och väggar görs av bark.
Det gör inget att det är tungt.
Jag är stark. Jag faller inte ned.
På två veckor med 42 arbetare
och otaliga fällda träd-
- 30 buntar palmblada, sexton rullar
bark och fem km snöre...
är det nya huset klart.
Det är dags att flytta in.
Man går in i en bestämd följd.
Kvinnorna går in sist så att männen
inte tittar upp under deras kjolar.
Allt ska bäras upp, även husdjuren.
Och det är långt ned
om man har glömt nåt.
Den första elden tänds
vid en ceremoni.
Det är ett konstigt sätt
att välsigna ett trähus-
- men det finns inte
så stränga säkerhetsregler här.
Föräldrarna tar det lugnt medan
barnen utforskar det nya hemmet.
Man kan njuta av utsikten
medan elden knastrar.
Vi är väldigt glada över
att bo i en så vacker skog.
Med kunskap och skicklighet
behärskar stammarna omgivningen.
De lever i harmoni med omgivningen
och visar den respekt.
Deras otroliga liv påminner oss
att vi inte är nåt utan naturen.
- Att dokumentera det papuanska. - Trädhusbygget var en stor utmaning.
Att dokumentera det papuanska
trädhusbygget var en stor utmaning.
De hade två veckor på sig
att filma.
När det började strula, var det
korowaifolket som räddade dem.
LAHAYUKLANENS BY
I PAPUA, INDONESIEN
Inspelningen förde kameraman Kevin,
researcher Rachael, producent Tom-
- till några av världens
minst utforskade djungler.
Vi har rest fem dagar. Flygresan
gick bra, de välkomnade oss fint.
Jag tror
att vandringen tar tre dagar.
Ingen återvändo.
Lokala bärare hjälper till-
- men att vandra genom
den sumpiga djungeln är tufft.
När han hoppade i ville jag visa
min goda vilja, men jag föll i.
De har bara två veckor på sig
och får inte stanna upp.
Till slut når man lahayubyn och
får ett varmt korowai-välkomnande.
Hej, min vän! Min goda vän.
Det här är Ninkana. Man skakar
varandras händer i fem minuter.
Dags att prata affärer.
ALIOM, BYNS LEDARE
Jag pekar ut trädet för gästerna.
Om de vill så bygger vi där.
Gavin har sett prov på vad naturen
kan erbjuda på en udda plats.
Det här är Nasai.
Förutom att han har ett fantastiskt
penisfodral av en hornfågel-
- så har han fjädrar.
Kakadua.
En större gultofskakadua.
Mycket väsen? Och mer?
Kronduva.
En duva? Och hornfågeln?
Det var dagens naturlektion.
Man inspekterar trädet
som korowaierna har valt ut.
De har hittat ett fint träd.
De tänker bygga huset 21 meter upp.
Man skjuter upp ett rep i ett träd
intill för att rigga kameran.
Men repet fastnar.
En kille har klättrat upp.
Helt otroligt...
Jag skulle vara vettskrämd om det
vore nån annan. Han kan sin sak.
Så var problemet löst,
tack vare korowaifolket.
Repen är på plats.
Nu är det Gavins tur att imponera.
De fascineras av all utrustning
som vi behöver för att ta oss upp.
Särskilt när det inte funkar.
De börjar bygga
i en imponerande hastighet.
Gavin får svårt att hänga med.
När han får kläm på det
så börjar det regna.
Det har regnat i sjutton timmar.
Otroligt!
Det är för farligt att klättra nu.
Vattennivån stiger,
det är vatten överallt.
Dessutom har toaletthålen i marken
fyllts till brädden.
Eftersom man inte kan arbeta
bjuds teamet in på samkväm.
En barndomsdröm.
Ett av mina första minnen-
- är ett trädkojebygge. Nu
är jag här och filmar experterna.
Korowaifolkets hus
delas upp i könszoner.
I kvinnornas avdelning
får Rachael mycket uppmärksamhet.
De vill att jag klär mig som dem.
Det dröjer inte länge
innan hon ser ut som en av dem.
Lite mer än hon hade tänkt sig...
Vi har knutit band nu i två timmar.
Det är kul att lära känna stammen
och låta dem få skratta åt oss.
Det här är deras liv.
När regnet upphör
återupptar man arbetet.
Alla attiraljer sinkar Gavin.
Har nån filmat nån med hjärtattack
så här förut?
När han väl kommer upp
får han användning av utrustningen.
En smart grej: Man spetsar fast den
som stativ i ett träd-
- och fäster kameran på den.
Trädet som de har valt till sitt
hus är det högsta i området.
Vi vill visa omgivningen
och förmedla en känsla av höjden.
Det motsvarar nog tionde våningen.
Tillverkad av bara kvistar
och rotting. Imponerande!
Det uppstår ständigt
läskiga situationer.
Nu fäller de ett stort träd. De är
rädda att det faller över stegen.
I stället för att lämna trädhuset
knuffar de undan det med påkar.
På marken står två stycken
och drar i det åt andra hållet.
Om det faller åt fel håll
så dör de.
Ännu ett träd faller. Lite för nära
för att det ska kännas bra.
Som tur är föll det inte över oss.
Byggnaden är snart klar. Gavin ska
filma sekvensen som visar huset.
Vi har spänt en lina mellan
trädhuset och trädet med kameran.
Kameran ska glida bakåt på kablar
så att huset exponeras.
Kom igen...
Den rör sig inte. Vad har hänt?
Den har dött...
för första gången någonsin.
Sjutton också!
Ännu en gång
räddas de av korowaifolket.
Här ser vi prov på deras hantverks-
Två bundna kvistar.
Kom igen!
Kameravagnen återbördas
lagom i tid till middagen.
Matförråden börjar sina,
därför bjuds man på en delikatess.
Sagolarver.
Det är stora skalbaggelarver som
lever i sagopalmer. En delikatess.
Krasandet på slutet är inte så kul,
men annars smakar de helt okej.
Du ville ju ha protein.
Han har kväljningar.
Det ploppar som det gör om kaviar.
Gillar du dem? Du kan få resten.
Tack!
Betyget på sagopalmslarverna
är att de är ätbara, men vidriga.
Jag tuggar fortfarande...
Det är sista dagen och Gavins
sista chans att filma slutscenen.
I dag har vi tur. Solen skiner
och de är så hjälpsamma.
Kameravagnen funkar. Jag hoppas
att det här kan bli slutsekvensen.
Det har varit fantastiskt
att få följa bygget i trädkronan.
De har installerat sig.
De flesta sover.
Jag är slut.
Tiden med korowaifolket har gett
Gavin nya perspektiv på livet.
Jag jämför min otillräcklighet
med deras kunskap.
Jag har stövlar för ormarnas skull.
Solkräm som skyddar mot solen.
Jag har flera säkerhetslinor
utifall att en fallerar.
De kanske dör i yngre ålder,
men deras livsstil är friare.
De klättrar upp-och nerför träden.
Jag lever hellre ett kortare,
men rikare liv.