Bara en varelse har skapat liv
för sig på alla platser på jorden.
Den varelsen är vi.
Vi använder vår uppfinningsrikedom
för att överleva på vilda platser-
- långt borta från stadens ljus,
mitt bland naturen.
Det här är den mänskliga planeten.
Högst upp på vår planet ligger en
av världens mest avlägsna platser:
Arktis.
På vintern fryser området till is
och är mörkt i flera månader.
Det finns inga träd
och inga växter att äta.
Vi människor skapades inte
för sådana här fientliga landskap.
Trots det bor det
fyra miljoner människor här.
Deras överlevnad beror på kunskap
om världens fientligaste livsmiljö.
Det är början
på ett nytt år i Arktis.
Efter månader av mörker återvänder
solen till det frusna området.
För inuiterna i Saattut, Grönland,
innebär det början på jaktsäsongen.
Invånarna får tillräckligt
med dagsljus och fler möjligheter.
De kan ta sig
långt bort från staden.
De reser längs hundratals mil is
till sina jaktmarker.
Tack, det kommer jag att behöva.
Idag måste Amos Jensen och hans son
Karl-Frederik mata sina hundar.
Deras hundar är viktiga.
Den här tiden på året är hundspann
deras enda transportsätt.
Mina hundar är viktiga för mig.
En jägares överlevnad
hänger på välnärda hundar.
Deras jakt kan ta ett tag.
Far och son behöver
några bekvämligheter hemifrån.
Eller kanske
till och med själva hemmet.
För att hitta näringsrik hundmat-
- måste Amos och Karl-Frederik
resa många kilometer över isen.
De är ute efter ett riktigt
arktiskt havsmonster: En håkäring.
Isen måste bara vara fem centimeter
tjock för att stödja deras vikt.
Den här isen är en meter tjock och
skulle kunna stödja en jumbojet.
Amos vet att håkäringar
tycker om valkött.
Han vet också att de bor
i de djupaste vattnen.
Männen och hundarna
måste vänta på att något ska nappa.
De stackars hundarna behöver mat.
Jag hoppas verkligen
att vi får nåt imorgon.
Temperaturen sjunker
till 35 minusgrader.
Hundarnas tjocka päls
håller dem varma.
Utan sin stuga skulle Amos
och Karl-Frederik frysa ihjäl.
Det är dags att se
om hundarna får äta idag.
Vi har fångat nåt!
Han känner fiskelinan vibrera
och vet att de fångat något.
Den är stor.
Men han vet inte om det är en haj
förrän de drar upp den.
Den är nere på ett sånt djup att de
måste dra linan hundra meter.
De drar upp sin fångst
otroliga 800 meter.
Det är nästan dubbelt så långt
som Empire State Building.
Vad tungt!
Får jag se...
Den är stor!
De har fångat håkäringen
de hade hoppats på.
Jag har aldrig sett en så stor haj!
Titta på fenorna!
Vilken haj.
Håkäringen är den enda hajen
som kommer från Arktis.
Det är ett av de största rovdjuren
i de här haven.
Forskare har hittat ren och
till och med isbjörn i dess mage.
Inte ens fenan får plats i hålet.
Hajen har virat fiskelinan
runt stjärtfenan av misstag.
Så brukar man inte fånga haj,
men en fångst är en fångst.
Den får inte plats i hålet.
Nej, vi måste göra det större.
Var försiktig, tänderna är vassa.
Amos och Karl
kan inte lyfta hajen själva.
De får hjälp av hundarna.
Hajen är fyra meter lång
och väger över ett halvt ton.
Det är den största
de nånsin fångat.
Men den ger bara mat
åt deras 20 hundar i två veckor.
Grönlänningar måste ha välnärda
hundar för att jaga och fiska.
Jag kan inte föreställa mig att
inte träffa mina hundar varje dag.
De betyder så mycket för mig.
De är mitt arv till mina barn.
I Arktis är bandet mellan
man och hund väldigt viktigt.
Vi hade nog inte kunnat ha bosatt
oss här utan våra bästa vänner.
Året går vidare och
det gör även kampen för överlevnad.
Det är mars, men Norra ishavet
är fortfarande täckt av is.
Ett område fyra gånger
så stort som USA är täckt av is.
Isen kopplar samman.
Europa och Ryssland-
- och Ryssland och Nordamerika.
Här i det kanadensiska Arktis-
- har folk en unik insikt
i vad som finns under isen.
I Kangiqsujuaq i nordöstra Kanada
bevakar Lukasi Nappaaluk strömmen.
Imorgon orsakar vårdagsjämningen
årets mest extrema tidvatten.
Det medför en fantastisk möjlighet
till en måltid.
Inget kan växa i inuiternas land.
Vi kan inte odla någonting.
Men vi inuiter vet något...
Nipfloden öppnar en dörr till
en skaldjursträdgård under isen.
Man måste bara veta var den är.
Lukasi och hans vänner föredrar
snöskotrar framför hundspann.
De tar inte med
tak över huvudet heller.
Allt de behöver för att skydda sig
mot vädret finns under dem.
De äldre statsmännen sa
att vi måste kunna bygga igloor.
Om man är ute och jagar-
- och inte kan bygga en
så fryser man ihjäl.
Även om det är 45 minusgrader ute-
- kan kroppsvärme värma upp
en igloo till sexton plusgrader.
Det är 60 grader
varmare än utomhus.
De yngre generationerna
har glömt hur man gör det här-
- men jag hoppas att kunskapen
kommer att komma tillbaka.
De trivs i sin igloo. Nu måste.
Lukasi och hans vänner vänta.
Innan de kan jaga
måste något otroligt hända.
Tidvattnet under isen
är på väg utåt...
och utåt.
Den flytande isen
sjunker otroliga tolv meter.
Den exponerar havsbotten
och förhoppningsvis det de vill ha.
Lukasi och hans vänner tar sig
under isen så snabbt som möjligt.
De har en halvtimme på sig
innan tidvattnet kommer tillbaka.
Det mest skrämmande vi gör
är att ta oss under isen.
Världen under dem är instabil.
De enorma isblocken
stöds inte längre av vattnet.
De kan kollapsa när som helst.
Det är det enda stället i världen
där tidvattnet är extremt nog-
- att låta folk
ta sig ner under havsisen.
I en kammare som nyss legat under
vatten hittar de vad de vill ha:
Musslor.
Så många de kunde ha hoppats på.
De har bara minuter på sig
att samla allt de kan bära.
Den återvändande strömmen
går inte att hejda.
Vi har hört talas om musseljägare
som inte tagit sig ut i tid.
Om man inte
tar sig ut i tid så dör man.
Vattnet flyter tillbaka och lyfter
de enorma isblocken ovanför dem.
Vattnet är på väg tillbaka.
Vi måste ut!
Isen rör sig runt dem
medan de tar sig ut.
Havet tar tillbaka
sin hemliga trädgård.
Lukasi kan bara skörda musslor på
de få dagar med extremt tidvatten.
Musslorna är jättegoda.
Musslor är en så viktig källa
av vintermat för oss.
Musslor
är ett gott avslut på en diet-
- som under vintern för det mesta
bestått av sälkött och fisk.
Snart är sommaren här
och allt ska förändras.
I juni gör solen äntligen
att temperaturen stiger över noll.
Havsisen börjar smälta.
Isen bryter upp och
orsakar en årlig sommarmigration.
Djur som tillbringat vintern
till havs-
- följer den smältande isen
in mot vikarna och fjordarna.
Det medför en unik möjlighet
för de arktiska jägarna.
Mamarut Kristiansen
och hans bröder Mikele och Gedion-
- är thule-folk från norra Grönland.
De skyndar sig för att hinna med
det viktigaste i sin jaktkalender.
De måste passa tiden. Om bara några
veckor kommer isen att ha smält.
Deras mål är den
värdefullaste födan i Arktis:
Narvalar.
De legendariska valarna
letar efter en väg in i viken.
Det här är en mytisk varelse...
men också en källa av
den ovanligaste vitaminen i Arktis:
C-vitamin.
Här finns så få
ätbara frukter och växter.
Inuiterna har inget annat val.
Där är de!
De vill inte komma nära iskanten.
Det är svårt att få se narvalar.
Till och med forskare
ser dem sällan.
Om Mikele ska fånga en måste
narvalen simma mycket närmare.
Jag ser dem inte längre.
De kommer att komma tillbaka.
Det kan ta veckor innan de
tre bröderna får se narvalar igen.
De måste vara uppmärksamma.
Det finns mycket att förbereda.
Här är det lag på att jägare bara
får använda traditionella metoder.
De tar sig fram i kajaker.
De uppfanns av inuiterna
för tusentals år sen.
De måste använda en avatak:
En boj gjord av ringsälskinn.
Berätta en godnattsaga.
Försov dig inte igen.
Och snarka inte så högt!
Det är midnatt
men solen skiner fortfarande.
I juni går solen
aldrig ner under horisonten.
Jag ska sova.
Du kommer väl
att hålla utkik länge?
Vad bekvämt!
En av dem
måste hålla vakt hela tiden.
Men Gedion
letar inte bara efter narvalar.
Han håller ett öga på isen.
Den tunnas redan ut och bryts upp.
Om bröderna inte är försiktiga
kan de hamna på smältande drivis.
På senare år har tunn is
blivit ett stort problem för oss.
Den smälter så fort. Det är svårt
att närma sig narvalarna.
Men när de väl kommer
är det bäst att man är beredd.
Mamarut och Gedion
vet bättre än att få panik.
Narvalar är oerhört skygga.
Jägarna tar sig
försiktigt ner i vattnet.
Till och med ett litet misstag,
som ett plask med åran-
- märker de direkt.
De tre bröderna jobbar i lag.
De är ute efter bara en val.
De ligger i bakhåll.
Narvalarna simmar
inom femton meter från Mikele...
men de tre jägarna väntar.
Om han attackerar för snabbt
försvinner hela stimmet.
Han håller ett öga
på eftersläntrarna längst bak.
Speciellt mot slutet
måste Mikele vara tyst.
Han måste befinna sig
precis bakom bytet.
Deras framgång
betyder mycket för hela samhället.
En enda narval kan ge mat
till deras familjer i månader.
Våra förfäder slösade inte på nåt.
De använde hela djuret.
Deras kunskaper
har gått i arv till oss.
Det mest värdefulla
hos en narval är skinnet.
Det kallas för "maktaaq".
Det är deras viktigaste källa
av c-vitamin.
Narvalskinn innehåller nästan lika
mycket c-vitamin som apelsiner.
Vad gott.
Utan narvalar skulle inuiterna
nog inte överlevt här på Arktis.
Nu är det juli.
Solen vinner äntligen sin kamp.
Havsisen smälter
till ett öppet hav.
För att hitta mat
vänder man sig mot land.
Siorapaluk i Grönland
är världens nordligaste bosättning.
Varje år får Maassannguaq Oshima
se något otroligt:
Miljontals migrerande alkekungar.
De kommer
för att häcka på klipporna.
För jägare finns en läcker
tillgång till protein i skyn.
Om man når den.
Maassannguaqs förfäder lärde sig
göra nät av senor och drivved.
De skapade samma gömställen
som han använder idag.
Vi väntar
på alkekungarna hela året.
De är den underbara smaken
av sommar.
På en bra dag kan Maassannguaq
fånga upp till 500 fåglar.
Men han äter dem inte nu.
Han tar hjälp av en annan jägare.
Fjällrävar
begraver ofta fåglar i marken-
- så att de har extra mat
under svåra tider.
Det är viktigt att vara förberedd
inför den stränga vintern.
Man behöver förråd med mat
om man ska överleva.
Fåglarna kan användas till kiviak:
En rätt man sparar
till sämre tider.
Receptet är tusentals år gammalt
och lyder så här:
Ta ett sälskinn.
Stoppa i så många
alkekungar som möjligt.
Minst 500.
Sy ihop det.
Se till att trycka ut all luft.
Sälfett stöter bort flugor,
så stryk på mycket på kanterna.
Till sist, lägg på en stor sten
för att göra det lufttätt.
Kiviaken är inte klar
förrän om tre månader-
- men den frusna marken
är ett naturligt kylskåp.
Under vintern får han och hans
familj ett livsviktigt förråd mat.
Nu är det september.
Dagarna blir kortare
och temperaturen sjunker.
De få växter som har lyckats växa
över sommaren dör igen.
Det är precis vad som händer
på Arnøy i norra Norge.
3000 renar
har betat här hela sommaren.
Nu måste de flytta.
Deras källa av vintermat, lav,
finns bara 45 mil längre bort.
För att komma dit
måste de ta sig över Arnøysundet.
Elle-Helene Siri
ska leda renarna över vattnet.
Vi tar de här.
Hon hör till en släkt
av samiska renskötare.
Innan migrationen delar Elle
in renarna i mindre grupper-
- så att de kan få
livsviktig medicin.
Det är ett farligt jobb.
Renar är vilda djur
och deras horn är knivskarpa.
När hon föddes fick Elle
en del av den här hjorden.
Hon är 20 år och har nyligen tagit
examen från Samiska högskolan.
Nu måste hon se till att alla
överlever den farliga resan.
Migrationen till vinterbetesmarken
kommer att ta nästan en månad.
Idag är den jobbigaste dagen.
Renarna måste simma
2,5 kilometer över kanalen.
Det kalla arktiska vattnet
är bara ett par grader varmt.
Det är långt att simma
för vuxna renar.
För årskalvarna som aldrig
simmat förut är det ett maraton.
Den mest förrädiska delen-
- av hela flytten
är att simma över sundet.
Så mycket kan gå fel,
speciellt för de unga renarna.
Kom igen, simma.
När de unga kalvarna hunnit
halvvägs börjar de bli utmattade.
Det är spänt för Elle.
Om en kalv vänder om igen
kanske resten följer efter.
150 kalvar har fått panik
och simmat tillbaka förut.
Man måste
hålla ögonen på dem hela tiden.
En honunge har fått problem
och vänder plötsligt om.
Elle måste stoppa henne.
Hela migrationen kan stå på spel.
Kom igen, simma.
Hon har lyckats.
Migrationen kan fortsätta.
Efter en timmes simning
når Elle och renarna fastlandet.
Det känns underbart att ha kommit
över. Det är en stor lättnad.
Jag är jätteglad.
Snart betar Elles renar på laven
de behöver för att klara vintern.
Inte bara djur letar mat
vid den här tiden på året.
Maassannguaq och hans pappa
gräver redan fram alkekungarna-
- som de lagrat under sommaren.
Nu har fåglarna jäst.
De har blivit
den inuitiska delikatessen kiviak.
Man märker på lukten
om kiviaken är klar.
Den ska bränna i näsborrarna.
Det är därför det är artigt
att servera kiviak utomhus.
Smaken ska likna
extremt intensiv gorgonzolaost.
Inget slösas bort. Allt är ätbart.
Jag har nya löständer.
Nu kan jag gnaga på benen igen.
Norra Grönlands inuiter
älskar kiviak så mycket-
- att de väljer att servera det
på födelsedagar och bröllop.
De är fulla av näringsämnen
som gör att folk klarar vintern.
September går över i oktober.
Vintern återvänder till Arktis.
Havet täcks av is ännu en gång.
En av de första platserna
som fryser ligger längs Hudson Bay-
- nära staden Churchill i Manitoba.
Varje år måste
tusentals människor dela sin stad-
- med ett av de få rovdjuren
som aktivt jagar människor.
Från september till november tar
sig 300 isbjörnar till Churchill-
- på väg tillbaka
för att jaga på havsisen.
Bob Windsor
ansvarar för att skydda invånarna.
Han hör till en speciell styrka
som varnar för isbjörnar.
Isbjörnar är rovdjur. De dödar djur
för att äta och överleva.
Man måste respektera dem.
Man kan bli en måltid åt dem.
Det här är 190.
En björn är på väg in mot stan.
Som första försvarslinje
försöker Bob skrämma iväg björnen.
Men sammandrabbningen
är inte nödvändigtvis över.
Björnar är desperata efter mat
och återvänder ofta i mörkret.
Det är dåliga nyheter för Bob.
Den här kvällen gör honom
mer nervös än andra kvällar.
Halloween är nog kvällen
då vi har mest att göra.
Det är så mycket folk
ute på gatorna den kvällen.
Det finns definitivt risk
för att nåt dåligt ska hända.
Samtidigt som barnen
går ut för bus eller godis-
- samlas folk på Royal Legion för
köttlotteriet som hålls veckovis.
Vinsten är det främsta
kanadensiska nötköttet.
Nästa lott:
Nummer 440.
Ja!
Det verkar kanske övermodigt, men
invånarna vägrar att leva i skräck.
Isbjörnspatrullens skydd
gör att de känner sig säkra.
Det har hänt förr att isbjörnar
har dödat folk här på Main Street.
Bob är mycket väl
medveten om riskerna.
Man hoppas alltid
att inget kommer att hända.
Håll ögonen öppna.
Var uppmärksam och tänk på att
det kan finnas en björn i närheten.
De rör på sig. Man hör dem inte.
Vi kallar dem spöken ibland.
De försvinner bara.
De är där och sen försvinner de.
Det är lite otäckt.
De är otroligt snabba
och otroligt bra på att smyga.
Bus eller godis!
Hej, hur är läget?
Bra. Bus eller godis?
Har ni sett björnar ikväll?
Nej.
Det var en i stan tidigare idag
men ingenting ikväll.
Hörde ni det? Vi är säkra.
Ha en bra kväll.
Håll utkik efter isbjörnar.
Tack.
Ha en trygg Halloween.
Hej då. Glad Halloween!
Churchills invånare
är i säkerhet ikväll.
Men det var närmare ögat
än många insåg.
I den här björnfällan finns bevis.
Det var inte bara barn med godis
ute på gatorna igår kväll.
Den lurades in i buren av sälkött.
Hanen väger över ett halvt ton.
Björnen är sövd och ska flygas
minst 65 kilometer utanför stan.
I genomsnitt har 75 björnar om året
flugits ut från Churchill förut.
På senare år har antalet
invaderande björnar halverats.
I den här delen av Arktis
minskar antalet isbjörnar.
Bedövningsmedlet ska sluta verka
strax efter att de landat.
På så vis kan björnarna skydda sig
från andra björnar i området.
Det betyder att de måste arbeta
snabbt innan björnen vaknar helt.
Ett enda slag från en
så här stor hane kan vara dödligt.
Det känns bra.
Vi är här för att släppa honom.
Man kan inte låta bli att undra
hur den kommer att klara sig.
Det känns väldigt bra
att se en björn resa sig och gå.
Vi önskar honom lycka till
och hoppas aldrig se honom igen.
Havsisen formas snabbt.
Snart kan isbjörnen
gå långa sträckor i jakt på mat.
Snart börjar det bli mycket svårare
för folk att ta sig runt Arktis.
Solen överger dem.
Det är november i Ilulissat,
Grönland.
Solen stiger inte längre
över horisonten.
Invånarna kommer inte
att se dagsljus på 54 dagar.
De försöker leva sina liv
som vanligt. De jagar och fiskar.
De vuxna går till jobbet.
Barnen går i skolan.
Men allt är täckt av mörker.
De mörka dagarna drar ut på tiden.
Alla längtar efter solen.
Deras önskan går äntligen
i uppfyllelse den 13 januari.
Hela samhället firar
det nya årets första soluppgång.
Solen skiner på min själ idag...
som har varit höljd i mörker.
Arktis värms upp
av varje ny soluppgång.
Genom att skina på mig.
Det som gjort livet möjligt här
kanske inte finns kvar för alltid.
Men Arktis folk är överlevare.
Om det är någon som kan anpassa sig
till horisontens förändringar-
- måste det vara de.
För det arktiska teamet
är narvalsjakten en utmaning.
Jakten äger rum på våren,
när isen är tunn och farlig.
Trots att riskerna var kända kunde
ingen förutse dramatiken på isen.
QAANAAQ, GRÖNLAND
Det är första dagen och filmteamet
med Doug Allan packar slädarna.
Det här behöver sex personer
under två veckor på isen.
Det är mycket packning.
Packningen väger runt 400 kg.
Man kan väl knappast
säga att vi reser lätt.
Varje släde
måste frakta runt 100 kg.
Det är mycket för tolv hundar.
Men hundarna
är uppfödda för att klara det.
De ska färdas
över 27 km is till öppet vatten.
Bröderna Mamarut,
Gedion och Mikele leder jakten.
Efter bara några timmar uppträder
de första tecknen på fara.
Man ser hur vattnets rörelser
får isen att börja spricka upp.
Här är en smal spricka, men om
en kvart är den så här bred.
Om en halvtimme är den så bred
att vi inte kan ta oss över.
Enligt jägarna är isen för osäker,
och man måste vända om.
Efter fem och en halv timme
har vi tagit oss runt viken.
Isen är osäker, så vi stannar här
i natt och avvaktar till imorgon.
Nästa morgon klättrar de
över isen för att bedöma läget.
Jägarna fattade rätt beslut.
I natt lossnade-
- tre eller fyra kilometer shelfis.
Den försvinner just nu
åt det hållet.
Alldeles nyss
korsade vi våra egna spår.
De ledde ner i vattnet,
vilket är skrämmande.
Framme vid vattnet har de tur,
för Mamarut upptäcker narvalar.
Vi har precis sett narvalar.
Killarna förbereder kajakerna
och kommer eventuellt att jaga dem.
Doug är beredd med kameran.
Men när Gedion ska kasta harpunen
dyker narvalen.
De väntar och hoppas
att valarna kommer tillbaka.
Klockan är ett på morgonen
och vi har varit här i tolv timmar.
Jägarna är relativt säkra
på att narvalarna kommer tillbaka.
Alla börjar bli trötta.
Solen smälter isen från ovan och
vattnet påverkar den underifrån.
Lägerplatsen är farlig,
men de måste vänta på narvalarna.
Dagarna blir till veckor och
filmteamet förlänger uppdraget.
Vi har varit här i tre veckor.
Problemet är isen.
Under isen finns narvalarna.
Det är frustrerande.
Snart får de även vädret emot sig.
Det är det ena efter det andra.
Jag är så uttråkad.
I morse flyttade jag tältet-
- och det var
det mest spännande på tre dagar.
Jag kände åtminstone
att jag hade gjort något.
Temperaturen stiger
och isen blir tunnare.
Det ökar risken för olyckor.
Vågorna kommer närmare.
Vi kanske måste dra oss tillbaka.
Hörde du? Lyssna.
Isen spricker precis under oss.
Det syns inte under snön.
Det är perfekta jaktvillkor,
men vågorna blir större.
Vågorna kan få
isen att spricka upp.
Vi måste ge oss av
och sätta oss i säkerhet.
De lugna inuiterna får bråttom,
så situationen är allvarlig.
Skynda er!
Vi måste härifrån.
Mellan oss och Qaanaaq
har vi en 90 m bred isränna.
Den uppstod på tjugo minuter.
Nu befinner de sig på ett isflak.
Hur ska vi komma av isflaket?
Det är en nödsituation och alla
fokuserar på hur man ska klara sig.
Sluta filma.
Expeditionen flyter iväg
i oroväckande hög fart.
13 personer, 54 hundar och 6 slädar
ska forslas i säkerhet.
Gedion paddlar kanoten
med ett tunt rep efter sig.
Det ska fästas i ett starkare rep
för att bogsera slädarna.
Det är smart,
för slädarna flyter faktiskt.
Det måste ske snabbt,
för flaket driver bort från land.
Vattentemperaturen
dödar på några minuter.
Det gäller
att sitta stilla i båten.
Det viktigaste packas
och killarna sköter det utmärkt.
De vet precis hur man gör.
Efter fyra timmar
är utrustningen och teamet framme.
Men ännu återstår 54 hundar
som är rädda för vatten.
De är fortfarande långt hemifrån,
och isen spricker omkring dem.
Det är en kamp mot klockan
i över tio kilometer.
Nära målet gör ett oerfaret ekipage
ett allvarligt misstag.
En spricka har uppstått
bara några meter från byn.
Om den var bredare skulle släden
sjunka och hundarna dras ner.
En hund har fastnat under släden
men klarar sig mirakulöst.
Doug och de andra
lyckas undvika sprickan.
Det dröjde ytterligare en vecka
innan teamet kunde filma jakten.
Uppdraget visar
hur viktigt det är med tillit-
- mellan teamet och inuiterna.
Allt på en plats där överlevnaden
hänger på lokalkännedom.