En enda varelse
har skapat sig ett liv-
- inom varenda habitat på jorden.
Den varelsen är vi.
Över hela världen lyckas vi
överleva på de vilda platserna-
- långt från stadens ljus.
Ansikte mot ansikte med naturen.
Det här är människans planet.
Havet täcker 70 procent
av planetens yta.
Här lever tre fjärdedelar
av allt liv på jorden.
Alla varelser som finns här
är anpassade till att leva i havet.
Alla utom en.
Vi är inte anpassade
för att leva i havet-
- och vi är ute på djupt vatten
i denna farliga, främmande värld.
Men stora möjligheter väntar dem
som vågar utforska vattnet.
Då vi beger oss
allt djupare ner i havet-
- hur klarar vi de enorma utmaningar
som möter oss?
Vårt förhållande till havet
börjar vid kusten.
Även här
är havet inte att leka med.
Galicien i norra Spanien har en
av Europas mest förrädiska kuster.
Men ju extremare förhållanden,
desto större belöning-
- om man som Javier och Angel
är beredd att ta risken.
Oj!
Herregud.
Det här kommer att bli svårt.
Men... om du dör...
Du får hoppa i först.
Javier och Angel är på jakt efter
en märklig varelse på stenarna...
nedanför dessa klippor.
De måste vara snabba. Fångsten
kan bara nås vid lågvatten.
Se upp! Se upp!
Okej. Samla in dem nu.
Det är långhalsar de vill åt.
En delikatess-
- som kan säljas för 200 euro kilot.
Men det är ingen lätt uppgift.
Varje år dör cirka fem samlare.
Få vågar jobba i så hårt väder-
- men de som gör det
kan ta bra betalt.
Var försiktig nu.
Trots vågorna
har Javier fyllt sin påse.
Nu är det Angels tur,
och fast det blåser hårdare...
går han ner utan säkerhetsrep.
Utan rep
kan han hoppa mellan vågor-
- och nå de lägsta klipporna,
där de största långhalsarna växer.
Om han halkar kan det betyda döden.
Trots att tidvattnet kommer in
tänker Angel hämta mer.
På två timmar har de samlat
tillräckligt med långhalsar-
- för att få ihop ca 800 euro.
Inte dåligt för en dag vid havet.
Man behöver ett rep
för att fånga så här stora.
Ja, och att hänga sig med.
Det är rikligheten på föda
som lockar oss till havet-
- och bara lite längre ut
finns ännu större rikedomar.
Kustvatten utgör bara en tiondel
av världens hav-
- men här finns majoriteten
av allt marint liv.
Men när vi kommer längre från land,
ökar farorna.
Benjamin ska bli harpunjägare,
och han vet-
- att när som helst
kan hans kunskaper sättas på prov.
Vi blir väldigt spända-
- innan vi jagar till havs-
- men om vi inte gör det
får vi inget att äta.
Han bor på en liten indonesisk ö
som heter Lembata.
Få grödor växer här,
och att leva av havet är svårt.
Men det är ett djur de väntar på
som kan få lyckan att vända.
Val!
Val, val, val!
Val, val, val, val, val!
Hela byn sätter fart.
Det är bråttom
att komma ut på havet.
Benjamin och de andra ska ta sig an
det största rovdjur som existerar.
Med kraften
från huvudet eller stjärten-
- kan valen döda oss jägare.
De känner till riskerna, men så här
stora tillfällen kommer sällan.
Kaskeloten.
Upp till 18 m långa. Dessa mäktiga
vidunder är starka djur-
- och de ger sig inte utan kamp.
Med träbåtar och handgjorda vapen
verkar de dåligt utrustade-
- men så här har det varit i 600 år.
De kan bara harpunera valen
när den går upp för att andas-
- så de måste vara snabba.
Benjamins bror gör sig redo
att kasta sig mot valen.
Det här
är det farligaste momentet av alla.
Men han missar.
Nu måste någon annan ta vid,
innan valen dyker.
Benjamins ögonblick är inne.
Han tog den!
Men kampen har bara börjat.
Medan valen försöker komma loss
harpunerar de den igen.
De måste förhindra att den dyker
och drar med sig båten ner.
Men det räcker inte.
Av rädsla för valen skyndar sig
besättningen upp ur vattnet.
En annan båt anfaller
och harpunerar valen igen.
Nu när den drar flera båtar
börjar valen bli uttröttad.
Så småningom ger den upp kampen-
- och ett sista hugg
genom ryggraden görs.
Det har varit
en utdragen åttatimmarskamp-
- men Benjamin
har visat skicklighet och mod.
Och den här gången
kommer alla helskinnade hem.
Valens död kan tyckas sorglig för
oss, men det här är deras livlina.
En fångst blir mat i flera månader.
Den här småskaliga jakten hotar
inte valbeståndet i de här haven.
De tar bara runt sex valar per år.
Inget får gå till spillo.
Köttet delas ut.
Som den som utdelade dödsstöten
får Benjamin en större andel.
Och för ett tag åtminstone,
slipper familjen gå hungrig.
Trots att vi lever på land-
- har vi blivit förvånansvärt
effektiva havsjägare.
Vi är anpassningsbara och har
hittat nya sätt att utnyttja havet.
Och på några få, speciella platser
samarbetar vi med havets varelser.
Fiskarna i Laguna har skapat
ett av de märkligaste samarbetena-
- mellan människor och vilda djur,
någonstans på jorden.
Edson är uppe tidigt
för att fiska multe-
- som simmar genom dessa vatten
varje år i maj.
Men det finns ett problem:
Vattnet är så grumligt-
- att fiskarna inte kan se
var de ska kasta sina nät.
Så de slår sig ihop med det
intelligentaste djuret i havet.
Men som i alla förhållanden
krävs ett visst mått av tålamod.
Äntligen dyker deras vänner upp.
De lokala flasknosdelfinerna
är kändisar i Laguna.
Edson och hans kompis Alfredo
kan namnen på allihop.
Figueirido
kommer att ge oss mycket fisk.
Och där är Scube.
Ja, där är Scube.
Otroligt nog driver delfinerna
multen mot fiskarna-
- och visar när de ska kasta näten,
med dessa tydliga dykningar.
Fiskarna kan bedöma storleken
på stimmet och vart de är på väg-
- utifrån hur och vart de dyker.
Delfinerna gör grovjobbet.
De driver samman multen.
Fiskarna får fisken
serverad på fat.
Men vad delfinerna får ut av det
är oklart.
De använder ekolokalisering
och kan jaga i grumligt vatten-
- men att hitta enstaka fiskar
i stimmen är svårare.
Näten får fiskarna
att simma åt olika håll-
- och gör det lättare
för delfinerna att fånga dem.
När näten halas in, blir fördelarna
med lagarbete uppenbara.
Edson och de andra tvivlar inte på
hur mycket delfinerna hjälper dem.
Delfinerna var fantastiska i dag.
Det är över 13 kg.
Jag fångade 80 multar i ett kast.
Hur vi än fångar den, är fisk
nödvändig för vår överlevnad.
Det utgör den största proteinkällan
för hälften av jordens befolkning.
Men det finns mycket mer som knyter
oss till havet än bara mat.
Ju mer beroende vi blir av havet
och ju mer vi har utforskat det-
- desto större har dess inflytande
blivit på våra liv.
Stilla havet täcker en tredjedel
av jordklotet.
Öarna mitt i det är så avlägsna
som livet kan bli för en människa.
Det omgivande havet påverkar
nästan alla aspekter av livet-
- på en Stillahavsö.
Drygt 3000 km
från närmaste kontinent-
- är Hawaii
den mest isolerade av alla.
Det finns få platser där havet har
haft så stor inverkan på tillvaron.
Havet är som ett hem för oss.
Vår koppling till det är så stort-
- att vi ser det som vårt ursprung.
Vattnet är de vi är, vattnet är
vår mor, vår far, våra gudar.
För Tom "Pohaku" Stone
är hans skicklighet i vattnet-
- en central del i vad det innebär
av att vara hawaiian.
Att glida på vågor, som det hette,
har polynesier gjort i årtusenden-
- men det var för 1000 år sedan
som det utvecklades till surfing.
När vi insåg att vi kunde tillverka
brädor och stå upp på vågorna-
- blev det en mycket ritualistisk
komponent i vår kultur.
Det var inte bara en sport, utan en
helig konstform för Toms förfäder.
Det hade en viktig roll i samhället
och utövades av krigare, kungar-
- och drottningar.
Det finns mycket i historien
om kvinnor som surfar.
De surfade så bra att de faktiskt
uppnådde gudastatus.
Vi högaktar dessa kvinnor.
Surfandet har spritt sig
över hela världen.
För vissa har jakten på sitt livs
åktur blivit en extrem besatthet.
Den 9 december 2009. Världens
surfing-elit har samlats på Hawaii-
- för att surfa på de högsta vågorna
som nått stranden på över tio år.
Surfingen har förändrats,
men för många är det en livsstil.
De bästa åkarna hyllas fortfarande
som gudar bland världens surfare.
Med vågor på över 15 m,
fem våningar höga-
- är det en prövning
i skicklighet och uthållighet.
Ken Bradshaw är känd för
att ha surfat på en 26 m hög våg-
- men dessa oberäkneliga vågor
kan överrumpla den mest erfarne.
Fångad i ett berg av vitt vatten-
- kastas Ken omkring
som en trasdocka i en tvättmaskin.
Precis när han dyker upp
kommer en ny jättevåg in.
Efter att ha mörbultats
av sex vågor i rad-
- kommer Ken äntligen undan,
välbehållen.
Alla storvågssurfare
vet om riskerna-
- men adrenalinet och äran
är beroendeframkallande.
Precis som hawaiianerna upptäckte-
- är surfandet
det mest spektakulära beviset-
- på vår förmåga att erövra vågorna.
Vår makt över havet är imponerande,
men vi kan aldrig tämja det helt.
Vågorna den 9 december uppstod-
- på grund av tropisk
cyklonaktivitet i Stilla havet.
När varmt vatten förstärker
lågtrycken över havet-
- kan de skapa de mest våldsamma
vädersystemen på jorden.
Folk måste hålla sig borta
från havet när det stormar-
- men havet kan komma till dem.
Dessa superstormar
med vindstyrkor på över 80 m/s-
- skapar förödelse
i människans värld.
Det kan ta flera år
att reparera skadorna.
Gud, hjälp!
De kan vara över 1600 km breda.
Orkaner och tyfoner påminner oss
om havets oerhörda kraft.
Det är inte konstigt att kustfolk
har stor respekt för havet.
Men inte bara för havets krafter,
utan även för varelserna i det.
På Papua Nya Guinea-
- är Blais känd
som en havets trollkarl.
Han besitter den mystiska förmågan
att locka hajar från djupet-
- och är en av de sista
s.k. hajlockarna.
En traditionell jaktteknik
som genomsyras av vidskepelse.
Hajen är ett mycket heligt djur
i vår kultur.
Vi sjunger för hajens ande-
- och ber den låta oss fånga den.
Blais respekterar ritualen, men han
förstår även hajars beteende.
Skramlandet i vattnet
påminner om när man matar fisk.
Hajar känner av vibrationerna
på 3 kilometers avstånd-
- men de reagerar inte alltid.
Äkta hajlockare har tålamod-
- att vänta i flera timmar.
Och eftersom det industriella
fisket reducerar hajbeståndet-
- blir väntan allt längre.
Äntligen
dyker en grå revhaj upp ur det blå.
Blais har blidkat dess ande.
Men nu måste han fånga den,
och hajar är oberäkneliga.
Det är en katt och råtta-lek.
Blais försöker locka till sig hajen
för att lägga en snara runt halsen.
Men ett enda misstag
och allt är över.
Äntligen nappar den.
Långsamt förbereder han snaran.
Blais kan inte hålla i hajen-
- men det här flötet av trä
hindrar den från att dyka.
Sedan, som av förtrollning,
stannar hajen plötsligt.
Flötet utnyttjar ett märkligt
fenomen inom hajbiologin.
Den blir så utmattad att den hamnar
i s.k. tonisk orörlighet.
Blais närmar sig försiktigt.
Hajen lever fortfarande och
ett bett kan ge allvarliga skador.
Förr hade Blais dödat hajen
för att få mat.
Men i dag släpper han den fri.
Blais vill hålla
hajlockar-kulturen levande.
Då måste man hålla hajarna levande.
Antalet hajar minskar drastiskt.
Jag är orolig
för kommande generationer.
Utan hajar
kommer vårt levnadssätt att dö.
Och det är inte bara traditioner
som är hotade.
Bristen på fisk tvingar människan
att dyka djupare och djupare-
- för att få en tillräcklig fångst.
Så djupt att de närmar sig gränsen
för vad människan klarar.
Välkommen
till pa-aling-dykarnas värld.
Den kanske farligaste fiskemetoden
av alla.
80 män, varav många är tonåringar,
ska dyka ner till 40 meters djup.
Luften pumpas genom provisoriska
slangar, av en enkel kompressor.
Joseph är en av de yngsta ombord,
men han är medveten om riskerna.
Kompressordykning
är väldigt farligt.
Han har redan bevittnat
hur dödligt jobbet kan vara.
En nära arbetskamrat till mig dog.
Vi försökte återuppliva honom,
men det gick inte.
Han sa att han skulle vila,
men han tog farväl.
Haven runt Filippinerna
var en gång rika på liv-
- men de är så överexploaterade
att man måste fiska mycket djupt.
Dykarna tar med sig näten
40 m ner till havsbottnen-
- men när som helst
kan syret ta slut.
Ombord på båten kräver kompressorn
och slangarna konstant tillsyn.
Likt ett sjukt hjärta
med tilltäppta kärl:
Om omloppet slutar fungera,
på det här djupet-
- innebär det en nästan säker död.
Joseph och teamet vecklar ut näten
och knyter fast dem vid stenar.
Joseph vet, att ju längre
han vistas så här djupt-
- desto farligare blir det.
När kväve löses upp i kroppen
kan han drabbas av dykarsjuka-
- "the bends".
Nätet hålls uppe av plastdunkar
som är fyllda med luft.
Det bildar
en stor, ihålig fälla undertill.
Nu lägger man ut skrämsellinan.
Båtarna drar den 1000 m
långa linan i en cirkel runt nätet-
- och dykarna placerar ut sig
utmed den.
Joseph börjar stänga fällan
genom att simma mot nätet.
Remsorna och de stigande bubblorna
skrämmer fisken och de flyr.
Medan dykarnas lina drar ihop sig
simmar fiskarna rätt in i nätet.
Inringningen är så effektiv att de
kan ta 50 % av fisken i ett rev.
Nätet är åtdraget och Joseph
måste göra något ännu farligare:
Simma in i det
och driva fångsten till ena änden.
Inuti nätet, om man blir av
med syret eller fastnar-
- så kommer man definitivt
att dö där nere.
På däck blir trasslet av slangar
bara värre.
När fångsten är hopsamlad
lossar man nätet från stenarna.
Nu kommer det farligaste av allt:
Att styra nätet upp mot ytan.
Alltför ofta simmar dykarna upp
för snabbt, och får dykarsjuka.
När fångsten halas ombord
får man se hur stor den är.
Strax under ett ton är inte illa-
- men det är långt ifrån vad de fick
för några år sedan.
Och det är inte det enda problemet.
Vissa av dykarna har dykarsjuka.
En dykare har återvänt till botten
för att lindra symtomen.
En annan masseras för att bli av
med smärtsamma bubblor i ryggen.
Varje dag tar pa-aling-dykarna
större risker för mindre fångster.
Det kanske finns andra jobb
som jag kan göra-
- jobb där man är trygg.
Jobb som inte skadar kroppen.
Joseph har sina drömmar-
- men han ska dyka igen i dag,
bara för att få det att gå ihop.
Vi har blivit så framgångsrika
till havs, att om 50 år-
- kan nästan all fisk vara borta.
Och det kanske inte blir
den enda förändringen.
Över hela världen stiger havsnivån.
Snart kan vår planet
vara ännu mer dominerad av havet-
- och vår förmåga att överleva här
kan pressas till gränsen.
Men vissa har redan anpassat sig
till livet i en vattenvärld.
I korallhaven mellan Borneo,
Sulawesi och Filippinerna-
- finns de som lever närmare havet
än någon annan kultur på jorden.
Bajau laut-folket
bygger sina liv mitt i havet-
- ofta flera kilometer från land.
Havet påverkar alla aspekter
av deras tillvaro.
De mäter tiden efter tidvattnet,
snarare än i minuter och timmar.
De finns vissa, vars förhållande
till havet går ännu djupare.
Bajau-folket som lever på husbåtar-
- har nästan helt
klippt banden med land.
Nohara sätter sällan foten på land.
Jag är född på en båt.
Och jag har levt på havet
i hela mitt liv.
Jag gillar att bo på en båt
eftersom vi åker vart vi vill.
Vi kan åka för att leta efter mat-
- och för att undvika problem.
Noharas familj besöker bara land-
- för att skaffa ris och bränsle
eller laga sina båtar.
Men som många bajau
blir Nohara landsjuk-
- och föredrar att stanna ombord.
De har ingen nationalitet, ingen
fast adress och nästan inga pengar-
- men havet förser dem
med allt de behöver.
De äter många sorters fisk
och skaldjur.
Hennes barn vänjer sig vid havet
från en mycket tidig ålder.
Vissa bajau-barn
vistas så mycket i vattnet-
- att deras ögon lär sig
fokusera bättre under vattnet.
Men det finns en familjemedlem
vars anpassning är ännu märkligare.
Sulbin är undervattensjägare
och levande bevis på hur långt-
- vi kan pressa våra kroppar
till ett liv till havs.
När jag dyker känner jag mig lugn.
Jag känner mig lika hemma
under vattnet-
- som jag gör ovanför ytan.
Sulbins jakt på mat tar honom
på en otrolig resa under vågorna-
- och hans skicklighet
kommer att få er att tappa andan.
Han börjar med att försätta sig
i ett transliknande tillstånd.
Innan jag dyker
koncentrerar jag mig på andningen.
Jag dyker inte
förrän jag är helt avslappnad.
Sulbin ska pressa sin kropp
nästan bortom vad som är möjligt.
Och om ni vill följa med honom,
så håll andan så länge ni kan.
Han tar ett sista andetag.
Fokuserad och lugn simmar Sulbin
20 meter ner till havsbottnen.
Hans hjärta saktar ner
till runt 30 slag per minut.
Trycket på det här djupet
pressar ihop luften i lungorna-
- till en tredjedel
av dess normala volym.
Hans negativa flytförmåga gör-
- att han kan gå på botten
som om han jagade på land.
Koldioxiden i blodet ger en nästan
oemotståndlig lust att andas in-
- men Sulbin
måste koncentrera sig på jakten.
Efter en och trekvarts minut
får Sulbin syn på en fisk.
Sulbin kan dyka djupare än så här
och stanna nere i fem minuter.
Men han vill inte briljera.
Han har fått det han kom hit för.
2,5 minuters jakt, under press
på ett andetag.
Tanken om människan
som havsdäggdjur-
- kanske inte är så långsökt,
trots allt.
Genom anpassning har vi pressat
gränsen för överlevnad i havet.
Och när vi har begett oss
djupare ner i havet-
- har det haft en stor inverkan
på våra liv.
Vi fortsätter att förändra
den största miljön på jorden-
- men hur vi anpassar oss
i framtiden, återstår att se.
Det som var mest krävande
när man filmade för havsavsnittet-
- var det som filmades
under vattnet.
Kameramännen var väl förberedda på
att filma filippinska fiskare.
Men de var inte beredda på
farorna som de bevittnade-
- och vänskapsbanden som knöts.
I Liminangcong bor de 80
pa aling-fiskare som man ska filma.
Det här är Simon och Roger.
De ska vara under vattnet.
De ska dyka med er.
De ska ta med kameran
under vattnet.
Två fiskebåtar är fullproppade med
80 dykare och deras proviant-
- för deras två veckor till havs.
Simon och Roger jobbar hårt-
- eftersom utrustningen
saktar ner dem.
De har precis släppt linorna
utan att säga till oss.
Så vi måste i snabbt.
Det är farligt
att filma under vattnet-
- men inget jämfört med det som
dessa dykare dagligen ställs inför.
Kompressordykning
är ett farligt arbete.
Luft pumpas genom smala
plastslangar ner till dykarna.
64-årige Joning är
en av veteranerna på båten-
- och känner till
dykandets farliga verklighet.
Jag har varit kompressordykare
i 30 år.
Jag började arbeta till havs
när jag var femton.
De flesta dykare är unga och i bra
form. Det måste de vara.
Det är hårt arbete och männen är
beroende av kompressorn-
- för att kunna andas.
Om man är på botten
med en kompressor-
- och motorn är svag
får man inte så mycket luft.
Då gör det ont i bröstet.
Att pumpa ner luft
till 25 meters djup-
- med en trädgårdsslang är galet.
Den största faran för fiskarna
är tryckfallssjuka-
- också kallad dykarsjuka.
Det kan uppstå när dykare
har varit nere djupt och länge-
- och kommer upp för fort till ytan.
Kväve tas upp i kroppen
och när dykarna stiger-
- bildas bubblor som kan fastna
i lederna och orsaka extrem smärta.
Två killar har fått stora problem
på det här djupdyket.
Dykaren Martin har så ont att hans
vän försöker massera bort smärtan.
På ytan är det tydligt
att Martin fortfarande har problem.
Om dykarsjukan inte behandlas kan
han få bestående men och rentav dö.
Under tiden har den andre dykaren
Michael också problem.
Två har kommit upp
med dykarsjuka.
De gick djupt
för att få mer fisk-
- så vi tar ombord dem för vård.
De klarar sig förhoppningsvis.
Simon försöker lindra symtomen
med båtens första hjälpen-kit.
Michael har fått femton minuters
syre. Martin ska få femton till.
Det här är den enkla hjälpen
mot dykarsjuka som vi kan ge dem.
Syre, vatten för vätskebalansen,
hålla dem varma.
De säger att symtomen avtar.
De ser gladare ut än för
en halvtimme sen.
Syret hjälper till att minska
kvävet och lindrar smärtan.
Men inte ens detta finns normalt
tillgängligt för fiskarna.
Inte konstigt. Filippinska fiskare
får nästan sämst betalt i landet.
De tjänar ungefär 25 USA-dollar
för en veckas arbete.
Men för många som Joning och hans
familj är det här deras livsstil.
Tre av mina söner är på båten
och en sonson.
Jag påminner alltid mina söner om
att vara försiktiga.
Min äldste son fick dyka 36 meter-
- i fyra timmar på en kompressor.
När han kom upp
fick han "luftfickor".
Hans son fick dykarsjuka
och måste nu använda kryckor.
Men Jonings familj har utsatts för
farorna med kompressordykning förr.
Min andre son blev förlamad
under ett kompressordyk.
Han kunde inte godta
att han var förlamad.
Han ville verkligen bli frisk.
Jag försökte verkligen hitta nån
som kunde göra honom frisk-
- men jag hade inga pengar.
Efter nästan ett år, när vi inte
kunde hitta nån hjälp åt honom-
- bestämde sig min son
för att hänga sig.
Det var väldigt tråkigt att höra.
Det var hemskt.
Det är förfärligt att höra.
Efter att ha tillbringat
en vecka med dykarna-
- har Simon och Roger
kommit fiskarna mycket nära.
För att helt förstå deras livsstil
ville Simon uppleva-
- hur det är att vara
kompressordykare.
Joning vill ta med honom
på ett inte så djupt dyk.
De får det att se lätt ut.
Men många har uppvisat
symtom på dykarsjuka.
Jag är faktiskt lite orolig.
Simon har hållit på med
scubadykning i sexton år.
Men det här är den mest
grundläggande dykningen.
Den första biten
var jag faktiskt livrädd.
Den är helt vild.
Den tvingar ner luft i lungorna.
Det tog nån minut för mig
att få kontroll över den.
När jag fick kläm på det och litade
på den kunde jag fortsätta simma.
Några gånger tappade jag den.
Jag försökte hitta den
och få in den igen-
- men Joning och de andra
höll bra koll på mig.
Jag skulle verkligen inte vilja
göra ett helt fiskfångardyk.
Ett starkt band
har bildats mellan dykarna.
Filmteamet har fått en dramatisk
scen och fiskarna åker glada hem-
- med en hel last fisk att sälja.
Livet är bra på båten-
- framförallt om man passar ihop
med besättningen.
Och om man får en stor fångst
blir alla glada.
Joning och de andra
är klara med ännu en fiskeresa-
- och alla kan återvända välbehållna
till sina familjer.